ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2026 року  Справа № 918/1117/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Бучинська Г.Б. 

секретар судового засідання Кужель Є. М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Рівненської області від 18 березня 2026 року по справі № 918/1117/25 (суддя Н.Церковна) 
час та місце ухвалення рішення: 18 березня 2026 року; м. Рівне, вул. Давидюка Тараса, 26А; повний текст виготовлено 30 березня 2026 року
за позовом Керівника Сарненської окружної прокуратури в інтересах держави 
до 
Відповідача 1 Спеціалізованого сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу "Сехівський"
Відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "САНДРОП"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Рівненської обласної державної адміністрації 
про визнання недійсними договору про встановлення земельного сервітуту, скасування державної реєстрації права користування
за участю представників сторін:
від Прокурора - Ваколюк Ю.О.;
від Відповідача 1. Відповідача 2 та Третьої особи - не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:
Керівник Сарненської окружної прокуратури (надалі – Прокурор) в інтересах держави звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до Спеціалізованого сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу "Сехівський" (надалі – Відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "САНДРОП" (надалі – Відповідач 2; за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Рівненської обласної державної адміністрації (надалі – Третя особа)) про визнання недійсними договору про встановлення земельного сервітуту від 23 серпня 2023 року №23/08/23-02, укладеного між Відповідачами 1,2 та скасування державної реєстрації права користування (сервітуту) на земельні ділянки кадастрові номери 5625087400:04:003:0500, 5625087400:04:001:0503 за Відповідачем 2, номери записів про інше речове право: 53122337, 53124430.
В обґрунтування своїх позовних вимог Прокурор посилається на те, що встановлення договором від 23 серпня 2023 року № 23/08/23-02 (надалі – Договір; том 1, а.с. 62-65) для Відповідача 2 земельного сервітуту на частини земельних ділянок лісогосподарського призначення (кадастровий номер 5625087400:04:001:0503), загальною площею 1727,7939 га (кадастровий номер 5625087400:04:001:0500) для подальшого видобування бурштину (промислова розробка родовищ), суперечить вимогам законодавства України, а саме: частині 1 статті 404 Цивільного кодексу України, частині 11 статті 79-1, статтям 98, 100, пункту 11 статті 186 Земельного кодексу України та статті 55-1 Закону України "Про землеустрій".
Крім того, на переконання Прокурора земельна ділянка, щодо якої встановлювався сервітут, була передана не для потреб, зумовлених статтею 404 Цивільного кодексу України, а для підприємницької діяльності Відповідача 2, що з його позиції свідчить про неможливість жодним чином використання таких земельних ділянок Відповідачем 1 як постійним землекористувачем за своїм цільовим призначенням.

Рішенням місцевого господарського суду від 18 березня 2026 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказав, що сторонами Договору щодо встановлення сервітуту дотримано усі необхідні умови для його укладення, та що Договір був укладений на підставі спеціального дозволу на користування надрами № 5511 від 26 травня 2023 року, згідно якого та у відповідності до приписів статті 99 Земельного кодексу України обумовлено, право на користування земельною ділянкою для потреб геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислової розробки родовищ) загальнодержавного та місцевого значення та (або) для видобування корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення з правом будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу. Суд наголосив, що вказаний дозвіл є правомірним, діючим та не визнаним судом недійсним.
Водночас, приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Суд констатував, що відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову, а також, що порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об`єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому. При цьому, суд першої інстанції вказав, що посилання Прокурора що в рамках міжнародного проекту: "Полісся - дика природа без кордонів" Українське товариство охорони, у 2020 році ініціювала клопотання та провела наукове обґрунтування щодо розширення меж території Рівненського природного заповідника (масив Сира Погоня) на площі 1412,9 га не може слугувати можливим порушенням інтересів держави в майбутньому.

Прокурор не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 115-119), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив суд рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги.
Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Прокурор звертає увагу апеляційного суду на те, що судом не враховано, що потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом. 
Окрім цього, Прокурор вказав, що суд першої інстанції не досліджував питання можливості користування Відповідачем 2 спеціальним дозволом на користування надрами від 26 травня 2023 року № 5511 іншим чином, посилаючись на норми пункту в-3 частини 1 статті 99 Земельного кодексу України, згідно якого земельні сервітути встановлюються з метою отримання права на користування земельною ділянкою для потреб геологічного вивчення, у тому числі дослідно промислової розробки, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислової розробки родовищ) загальнодержавного та місцевого значення та (або) для видобування корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення з правом будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу.
Прокурор в апеляційній скарзі вказав, що судом першої інстанції також не звернуто увагу, що в рамках міжнародного проекту: «Полісся дика природа без кордонів» Українське товариство охорони, у 2020 році ініціювала клопотання та було підготовлено наукове обґрунтування щодо розширення меж території Рівненського природного заповідника (масив Сира Погоня) на площі 1412,9 га. Наголосив, що Товариством подано ці матеріли на погодження до регіонального і центрального органу та погоджено. Спираючись на матеріали наукового обґрунтування щодо розширення Рівненського природного заповідника в межах Масиву «Сира Погоня», зауважив, що пропонована до розширення територія вищезазначеного Масиву заповідника частково накладається на межі спецдозволу на геологічне вивчення надр від 26 травня 2023 року № 5511 ділянки Єльне-1 у північно-західній частині пропонованих меж до розширення. Прокурор при цьому звертає увагу, що згідно листа Рівненського природного заповідника від 22 траавня 2025 року, розширення меж Рівненського природного заповідника за рахунок включення території, до якої входить ділянка Єльно-1, триває на стадії погодження із землекористувачами та, що ділянка Єльне-1, на яку Державною службою геології та надр України видано Відповідачу 2 спеціальний дозвіл на геологічне вивчення надр, спираючись на картографічні матеріали спецдозволу крайня східна точка ліцензійної площі знаходиться за 200 метрів від меж Рівненського природного заповідника (межі 1 кварталу Більського ПНДВ)
В апеляційній скарзі Прокурор зазначив, що орендар не має права розпоряджатися земельною ділянкою, яка передана йому в постійне користування, в цілому чи її частиною, при цьому, вважає, що судом не взято до уваги, що оспорюваний Договір укладено із орендарем земельної ділянки, а не її власником – державою в особі Третьої особи.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 23 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі № 918/1117/25 за апеляційною скаргою Прокурора. Запропоновано сторонам по справі протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив. 
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 1 травня 2026 року проведення підготовчих дій закінчено; призначено справу № 918/1117/25 до розгляду на 27 травня 2026 року об 14:00 год. (том 2, а.с. 20).
12 травня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від Відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу Прокурора, в котрому Відповідач 2 просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відповідач 2 вказав, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Відповідач 2 наголошує, що порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об`єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому. При цьому, Відповідач 2 вважає, що посилання Прокурора що в рамках міжнародного проекту: "Полісся - дика природа без кордонів" Українське товариство охорони, у 2020 році ініціювала клопотання та було підготовлено наукове обґрунтування щодо розширення меж території Рівненського природного заповідника (масив Сира Погоня) на площі 1412,9 га не може слугувати можливим порушенням інтересів держави в майбутньому.
Відповідач 2 у відзиві на апеляційну скаргу вказав, що Відповідач 2 та Відповідач 1 мали право обрати для врегулювання відносин щодо тимчасового користування земельною ділянкою з метою геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислової розробки родовищ) загальнодержавного значення та (або) на видобування корисних копалин загальнодержавного значення той договір, який, на їх думку, найбільш повно захищав їх права.
26 травня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від Прокурора надійшла відповідь на відзив Відповідача 2 на апеляційну скаргу Прокурора, в котрому Прокурор вказав, що встановлення сервітуту в даному випадку є необґрунтованим, оскільки використання земельної лісової ділянки Відповідачем 2 з метою подальшого видобування надр призводить до неможливості використання земельних ділянок лісогосподарського призначення за їх цільовим призначенням, що суперечить статтям 98, 99 Земельного кодексу України. Вказує, що земельна ділянка, щодо якої встановлювався сервітут, була передана не для потреб, зумовлених статтею 404 Цивільного кодексу України, а для підприємницької діяльності Відповідача 2, що на переконання Прокурора, свідчить про неможливість жодним чином використання таких земельних ділянок Відповідачем 1 як постійним землекористувачем за своїм цільовим призначенням. Прокурор вказав, що положення земельного законодавства не надають постійному землекористувачу право розпоряджатися відповідною земельною ділянкою, в тому числі шляхом надання її в оплатне користування, оскільки цим правом наділений саме відповідний орган, уповноважений державою на здійснення таких функцій, оскільки постійний користувач «не наділена правом передавати її іншим особам, зокрема в оплатне користування (сервітут), укладення спірного Договору суперечить наведеним вимогам земельного законодавства, що є достатньою правовою підставою для визнання його недійсним». При цьому, констатував, що оспорюваний Договір укладено із орендарем земельної ділянки, а не її власником – державою в особі Третьої особи.
26 травня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від Відповідача 2 надійшла заява в якій Відповідач 2 просив апеляційну скаргу Прокурора залишити без задоволення, рішення без змін та здійснювати розгляд справи без участі представника Відповідача 2.

В судове засідання від 27 травня 2026 року представники Відповідача 1, Відповідача 2 та Третьої особи не з`явилися.
Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду (1 травня 2026 року) сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 Господарського процесуального кодексу України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 Господарського процесуального України). 
При цьому сторони належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
З огляду на вказану норму процесу та описані вище обставини, а також заяву Відповідача 2 про розгляд справи без його участі, апеляційний господарський суд розглядає справу без участі представників Відповідача 1, Відповідача 2, Третьої особи за наявними в справі матеріалами.
Враховуючи вищевказане суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі. 

В судовому засіданні від 27 травня 2026 року, Прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким повністю задоволити позовні вимоги. При цьому Прокурор вказав, що встановлення сервітуту в даному випадку є необґрунтованим, оскільки використання земельної лісової ділянки Відповідачем 2 з метою подальшого видобування надр призводить до неможливості використання земельних ділянок лісогосподарського призначення за їх цільовим призначенням, що суперечить статтям 98, 99 Земельного кодексу України. Зазначив, що земельна ділянка, щодо якої встановлювався сервітут, була передана не для потреб, зумовлених статтею 404 Цивільного кодексу України, а для підприємницької діяльності Відповідача 2, що з його позиції свідчить про неможливість жодним чином використання таких земельних ділянок Відповідачем 1 як постійним землекористувачем за своїм цільовим призначенням. Прокурор вказав, що положення земельного законодавства не надають постійному землекористувачу право розпоряджатися відповідною земельною ділянкою, в тому числі шляхом надання її в оплатне користування, оскільки цим правом наділений саме відповідний орган, уповноважений державою на здійснення таких функцій, укладення спірного Договору суперечить наведеним вимогам земельного законодавства, що є достатньою правовою підставою для визнання його недійсним. Звернув увагу, що оспорюваний договір сервітуту укладено із орендарем земельної ділянки, а не її власником – державою в особі Третьої особи. Прокурор вказав, що в рамках міжнародного проекту: «Полісся дика природа без кордонів» Українське товариство охорони, у 2020 році ініціювала клопотання та було підготовлено наукове обґрунтування щодо розширення меж території Рівненського природного заповідника (масив Сира Погоня) на площі 1412,9 га. та що Товариством подано ці матеріли на погодження до регіонального і центрального органу та погоджено. 
Заслухавши пояснення Прокурора, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів Північно–західного апеляційного господарського суду доходить висновку, що апеляційну скаргу Прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що розпорядженням голови Рокитнівської районної державної адміністрації від 23 січня 2003 року № 26 передано Відповідачу 1 земельну ділянку загальною площею 5594,4 га, з них: лісів та інших лісовкритих площ - 3676 га, боліт - 1837,4 га, відкритих земель без рослинного покриву - 66,2 га, під водою -14,8 га для ведення лісового господарства на строк 49 років, яка розташована на території Томашгородської сільської ради Рокитнівського району.
У подальшому, 23 січня 2003 року між Рокитнівською РДА та Відповідачем 1 укладено договір оренди землі, який нотаріально посвідчено 26 лютого 2003 року та зареєстровано у Рокитнівському районному відділі земельних ресурсів 28 лютого 2003 року за №25 (надалі – Договір оренди; том 1, а.с. 32-35).
За умовами вказаного Договору оренди, в оренду передаються землі лісового фонду загальною площею 5594,4 га для ведення лісового господарства строком на 49 років.
Відповідно до експлікації земельних угідь, запроектованих до відведення Відповідачем 1, у постійне користування кооперативу на території Томашгородської сільської ради передбачалося 5808,7 га земель, у т.ч. осушені 18,1 га, з них 3554,5 га лісові землі (у т.ч. вкриті лісовою (деревною та чагарниковою) рослинністю - 3196,3 га).
Наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 239 від 30 травня 2016 року "Про віднесення лісів Рівненської області до відповідних категорій" віднесено ліси Рівненської області, що знаходяться в постійному користуванні Відповідача 1 до відповідних категорій згідно з додатком. Зокрема, захисні ліси - кв. 9, 15, 20-22, 24,26-30, 32 сумарною площею 230 га та експлуатаційні ліси - кв. 1-34 сумарною площею 3324,5 га.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельні ділянки лісогосподарського призначення з кадастровими номерами 5625087400:04:003:0500, площею 1727,7939 га та 5625087400:04:001:0503, площею 320,9157 га з цільовим призначенням - для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, перебувають у власності Третьої особи, а також на підставі Договору знаходяться в оренді Відповідача 1.
23 серпня 2023 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 укладено Договір.
Пунктом 1.1 Договору передбачено, що відповідно до положень статтей 55-57, 98 -101 Земельного кодексу України та умов цього Договору, Відповідач 1 надає Відповідачу 2 право користування шляхом встановлення сервітуту згідно з планом (технічною документацією), що додається до даного Договору, на площі 562,80 га, який розповсюджується на частину наведених нижче земельних ділянок: кадастровий номер 5625087400:04:003:0500, загальною площею 1727,7939 га, кадастровий номер 5625087400:04:001:0503, загальною площею 320,9157 га, що розташовані (згідно умов договору оренди) на території Томашгородської сільської ради Рокитнівського району Рівненської області. Земельна ділянка використовується Відповідачем 1 на підставі Договору оренди. Категорія зазначеної вище земельної ділянки - "землі лісогосподарського призначення", цільове призначення - "для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг".
Як визначено пунктом 1.2 Договору, сервітут встановлюється для геологічного вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно - промислової розробки родовищ з подальшим видобуванням бурштину (промислова розробка родовищ) на підставі спеціального дозволу на користування надрами від 26 травня 2023 року № 5511 (надалі - Спецдозвіл), виданого Державною службою геології та надр України з метою геологічного вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ, затвердження запасів ДКЗ України в межах родовища Ділянка "Єльне-1", і включає в себе види права земельного сервітуту необхідні для забезпечення вказаного у пункті 1.2 та статті 2 цього Договору.
Згідно з пунктом 2.1 Договору, Відповідач 2 згідно цього Договору отримує право проводити передбачені цим Договором та Спецдозволом №5511 роботи, включаючи але не обмежуючись правом проїзду транспорту та спеціалізованої техніки, машин та механізмів, право розміщення знарядь, засобів та інструментів, право проведення бурових геологорозвідувальних робіт, на тимчасове складування знятих порід, право на розміщення тимчасових споруд, тощо, в межах визначених цим Договором у відповідності до Законодавства України, Спецдозволу №5511 та угоди про користування надрами, для чого виготовляє необхідну проектну документацію, отримує відповідні погодження та дозволи, в тому числі на зняття поверхневого шару, за необхідності, вирубки лісу, проведення робіт з рекультивації порушених земель та вчиняти інші дії, необхідні для забезпечення виконання всіх дій згідно Спецдозволу.
Цим Договором встановлюється строковий сервітут строком до 26 травня 2028 року.
Згідно з положеннями пункту 4.1 Договору, за користування встановленим строковим сервітутом Відповідач 2 сплачує Відповідачу 1 плату в розмірі 14000 грн 00 коп в рік, які перераховуються Відповідачем 2 на поточний рахунок Відповідача 1 за кожен рік дії Договору до його закінчення.
Підпунктом 5.2.2 Договору встановлено, що Відповідач 2 зобов`язався: використовувати вищевказані земельні ділянки у відповідності до умов, визначених цим Договором, з додержанням вимог спеціального дозволу на користування надрами та діючого законодавства України; по завершенню строку дії Договору або закінченню передбачених Договором робіт, повернути вищевказані земельні ділянки після проведення робіт з рекультивації порушених земель відповідно до робочого проекту; своєчасно вносити плату за встановлення сервітуту; в порядку встановленому цим Договором відшкодовувати завдані збитки; після закінчення строку дії Договору припинити використання земельних ділянок (окрім завершення робіт з рекультивації) та повернути земельні ділянки, на які встановлено сервітут, в належному стані.
Також встановлено, що Державною службою геології та надр України, на підставі договору купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами від 18 квітня 2023 року № 10/1-23 видано Відповідачу 2 спецдозвіл на користування надрами від 26 травня 2023 року № 5511 на геологічне вивчення бурштину, у тому числі дослідно-промислову розробку родовища, затвердження запасів ДЗК України за промисловими категоріями на ділянці Єльне-1 на площі 516,43 га.
При цьому, листом від 25 листопада 2022 року № 25/4-17/16166-22 Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України погодило включення вищевказаної ділянки до переліку ділянок надр, дозволи на користування якими виставляються на аукціон за умови не здійснення діяльності у межах Рівненського природного заповідника, його охоронної зони та ботанічного заказника місцевого значення "Єльнівський".
Як вбачається з листа Рівненського природного заповідника від 22 травня 2025 року, розширення меж Рівненського природного заповідника за рахунок включення території, до якої входить ділянка Єльно-1, триває на стадії погодження із землекористувачами. Ділянка Єльне-1, на яку Державною службою геології та надр України видано Відповідача 2 спеціальний дозвіл на геологічне вивчення надр від 26 травня 2023 року № 5511, спираючись на картографічні матеріали спецдозволу крайня східна точка ліцензійної площі знаходиться за 200 метрів від меж Рівненського природного заповідника (межі 1 кварталу Більського ПНДВ).
Також в рамках міжнародного проекту: "Полісся - дика природа без кордонів" Українське товариство охорони, у 2020 році ініціювало клопотання та підготувало наукове обґрунтування щодо розширення меж території Рівненського природного заповідника (масив Сира Погоня) на площі 1412,9 га. Товариством подано ці матеріли на погодження до регіонального і центрального органу та погоджено.
Прокурор спираючись на матеріали наукового обґрунтування щодо розширення Рівненського природного заповідника в межах Масиву “Сира Погоня”, які були підготовлені та направлені до відповідних органів на погодження у серпні 2020 року зазначає, що пропонована до розширення територія вищезазначеного Масиву заповідника частково накладається на межі спецдозволу на геологічне вивчення надр від 26 травня 2023 року № 5511 ділянки Єльне-1 у північно-західній частині пропонованих меж до розширення.
Прокурор зауважив, що ПП "ТЕРРА-РЕСУРС" на підставі клопотання Відповідача 2 розробив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частин земельних ділянок, на які поширюється право сервітуту, що перебувають в оренді Відповідача 1 для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг (09.01) на території Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області.
В подальшому, розпорядженням голови Третьої особи від 14 листопада 2023 року № 572 "Про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частин земельних ділянок, на які поширюється право сервітуту" погоджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частин земельних ділянок, на які поширюється право сервітуту, площею 562,8000 гектара із земельних ділянок загальною площею 320,9157 гектара (кадастровий номер 5625087400:04:001:0503), загальною площею 1727,7939 гектара (кадастровий номер 5625087400:04:001:0500), що перебувають в оренді ССОК "Сехівський" для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг (09.01) на території Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області.
Разом з тим, Прокурор вважає, що встановлення Договором для Відповідача земельного сервітуту на частини земельних ділянок лісогосподарського призначення (кадастровий номер 5625087400:04:001:0503), загальною площею 1727,7939 га (кадастровий номер 5625087400:04:001:0500) для подальшого видобування бурштину (промислова розробка родовищ), суперечить вимогам законодавства України.
Зважаючи на те, що земельна ділянка, щодо якої встановлювався сервітут, була передана ніби то не для потреб, зумовлених статтею 404 Цивільного кодексу України, а для підприємницької діяльності Відповідача 2, що з позиції Прокурора свідчить про неможливість жодним чином використання таких земельних ділянок Відповідачем 1 як постійним землекористувачем за своїм цільовим призначенням, Прокурор звернувся до суду з позовом, з метою захисту, порушеного на його думку права держави, про визнання недійсним Договору щодо встановлення земельного сервітуту та скасування державної реєстрації права користування.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.
Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України унормовано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За визначенням статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Згідно з частиною 1 статею 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Статтю 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Розглядаючи позовну вимогу Прокурора про визнання недійсним Договору в розрізі основних доводів позовної заяви щодо того, що земельна ділянка, щодо якої встановлювався сервітут, була ніби то передана не для потреб, зумовлених статтею 404 Цивільного кодексу України, а для підприємницької діяльності Відповідача 2, що з позиції Прокурора свідчить про неможливість жодним чином використання таких земельних ділянок Відповідачем 1 як постійним землекористувачем за своїм цільовим призначенням, колегія суду зауважує таке.
Листом від 25 листопада 2022 року за № 25/4-17/16166-22 Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України погодило включення ділянки Єльне-1, що знаходиться у Сарненському районі Рівненської області, з метою геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ бурштину до переліку ділянок надр, дозволи на користування якими виставляються на аукціон за умови не здійснення діяльності у межах Рівненського природного заповідника, його охоронної зони та ботанічного заказника місцевого значення "Єльнівський".
Державною службою геології та надр України, на підставі договору купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами від 18 квітня 2023 року № 10/1-23 видано Відповідачу 2 спецдозвіл на користування надрами від 26 травня 2023 року № 5511 на п`ять років на геологічне вивчення бурштину, у тому числі дослідно-промислову розробку родовища, затвердження запасів ДЗК України за промисловими категоріями на ділянці Єльне-1 на площі 516,43 га.
ПП "ТЕРРА-РЕСУРС" на підставі клопотання Відповідача 2 розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частин земельних ділянок, на які поширюється право сервітуту, що перебувають в оренді Відповідача 1 для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг (09.01) на території Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області.
26 травня 2023 року між Державною службою геології та надр України та Відповідачем 2 укладено угоду №5511 про умови користування надрами з метою геологічного вивчення, в тому числі дослідно-промислової розробки родовищ корисних копалин загальнодержавного значення (том 1, а.с. 114-124).
В подальшому, розпорядженням голови Третьої особи (як власника земельної ділянки) від 14 листопада 2023 року № 572 "Про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частин земельних ділянок, на які поширюється право сервітуту" погоджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частин земельних ділянок, на які поширюється право сервітуту, площею 562,8000 гектара із земельних ділянок загальною площею 320,9157 гектара (кадастровий номер 5625087400:04:001:0503), загальною площею 1727,7939 гектара (кадастровий номер 5625087400:04:001:0500), що перебувають в оренді ССОК "Сехівський" для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг (09.01) на території Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області.
Таким чином, вищезазначені обставини слугували підставою, в силу приписів статтей 66, 99 Земельного кодексу України, для Відповідача 2 як власника спеціального дозволу на користування надрами, звернутися до Відповідача 1 (як постійного користувача такими земельними ділянками) з огляду на право встановлення земельного сервітуту на спірну частину земельної ділянки, із пропозицією про укладення такого договору. 
23 серпня 2023 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 укладено Договір про встановлення строкового земельного сервітуту.
Пунктом 1.1 Договору передбачено, що відповідно до положень статтей 55-57, 98 -101 Земельного кодексу України та умов цього Договору, Відповідач 1 надає Відповідачу 2 право користування шляхом встановлення сервітуту згідно з планом (технічною документацією), що додається до даного Договору, на площі 562,80 га, який розповсюджується на частину наведених нижче земельних ділянок: кадастровий номер 5625087400:04:003:0500, загальною площею 1727,7939 га, кадастровий номер 5625087400:04:001:0503, загальною площею 320,9157 га, що розташовані (згідно умов договору оренди) на території Томашгородської сільської ради Рокитнівського району Рівненської області. Земельна ділянка використовується Відповідачем 1 на підставі Договору оренди. Категорія зазначеної вище земельної ділянки - "землі лісогосподарського призначення", цільове призначення - "для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг".
Сервітут (всі його види передбачені цим Договором) встановлюється для геологічного вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно - промислової розробки родовищ з подальшим видобуванням бурштину (промислова розробка родовищ) на підставі спеціального дозволу на користування надрами від 26 травня 2023 року № 5511 (надалі - Спецдозвіл), виданого Державною службою геології та надр України з метою геологічного вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ, затвердження запасів ДКЗ України в межах родовища Ділянка "Єльне-1", і включає в себе види права земельного сервітуту необхідні для забезпечення вказаного у пункті 1.2 та статті 2 цього Договору.
Згідно зі статті 395 Цивільного кодексу України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає в обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.
Цивільний кодекс України визначає сервітут одним з речових прав на чуже майно. Сервітут встановлюється, згідно зі статтею 401 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
У відповідності до статті 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Відповідно до статті 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Згідно зі статтею 404 Цивільного коексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Частиною 1 статті 2 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.
При цьому земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина 1 статті 3 Земельного кодексу України), а земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин (частина 1 статті 4 Земельного кодексу України).
Водночас, відповідно до статті 9 Цивільного кодексу України його положення застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Отже, спірні правовідносини щодо встановлення земельного сервітуту за своєю юридичною природою регулюються нормами земельного права і в субсидіарному порядку - нормами цивільного права.
Так, Земельний кодексу України у главі 16 визначає поняття «право земельного сервітуту», яке розглядається як право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками) (частина 1 статті 98 Земельного кодексу України). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Статтею 98 Земельного кодексу України визначено, що власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення земельних сервітутів та наведено види таких земельних сервітутів.
Згідно зі статтею 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Колегія апеляційного господарського суду при цьому враховує, що Верховний Суд у постанові від 15 грудня 2021 року в справі № 918/303/21 зробив висновок щодо застосування наведених вище норм цивільного та земельного законодавства і зазначив, зокрема, що: норми статтей 401, 402 Цивільного кодексу України встановлюють коло осіб, між якими можуть виникнути сервітутні правовідносини та умови їх виникнення, без обмеження щодо того, хто має право ініціювання встановлення сервітутів та звернення до суду у випадку виникнення спору з цього питання; власник (користувач) земельної ділянки має такі ж самі права на звернення до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, як і інша особа, яка має необхідність у використанні його земельної ділянки за умови дотримання інших умов, передбачених законодавством та конкретних обставин, які спонукали його до такого звернення. Потреба в заявлені такого позову саме власником (користувачем) земельної ділянки може бути викликана, зокрема, необхідністю врегулювання використання його земельної ділянки, яке фактично склалося між сторонами, забезпечення такого користування в найменш обтяжливий для нього спосіб, компенсації витрат та збитків тощо.
Згідно з частиною четвертою статті 66 Земельного кодексу України, земельні ділянки усіх форм власності та категорій надаються у користування власникам спеціальних дозволів на геологічне вивчення, у тому числі дослідно-промислову розробку, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислову розробку родовищ) загальнодержавного та місцевого значення та (або) на видобування корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення шляхом встановлення земельних сервітутів згідно з межами ділянок надр та строками дії відповідних спеціальних дозволів на користування надрами, а також за межами таких ділянок надр для будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності (з автоматичним продовженням строку дії земельного сервітуту в разі продовження строку дії відповідного спеціального дозволу на користування надрами). Встановлення земельних сервітутів для зазначених цілей здійснюється без зміни цільового призначення таких земельних ділянок, крім земель природно-заповідного фонду, оздоровчого призначення, рекреаційного призначення, історико-культурного призначення.
Таким чином, колегія суду резюмує, що Земельний кодексу України встановлює можливість власника спеціального дозволу на видобування корисних копалин отримати у користування земельну ділянку в межах відповідних надр (або за межами, для будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності). Отримати таке право власник дозволу може саме шляхом встановлення земельного сервітуту.
Саме після встановлення земельного сервітуту в межах надр, відповідна особа матиме можливість здійснювати роботи, які передбачені спеціальним дозволом. Реалізації такого права фактично зумовлює здійснення дій, які зумовлюють користування земельною ділянкою, зокрема і шляхом видобування корисних копалин.
Означені приписи частини четвертої статті 66 Земельного кодексу України викладено у відповідній редакції з 28 березня 2023 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення законодавства у сфері користування надрами» від 1 грудня 2022 року N 2805-IX, якими також викладено в новій редакції пункт в-3) статті 99 ЗК України, за яким власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, як сервітут на право на користування земельною ділянкою для потреб геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислової розробки родовищ) загальнодержавного та місцевого значення та (або) для видобування корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення з правом будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності, за умови, що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу.
У відповідності до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень означеного Закону N 2805-IX визначено, що: надрокористувачі, які мають спеціальні дозволи на геологічне вивчення, у тому числі дослідно-промислову розробку родовищ корисних копалин загальнодержавного значення, мають право на встановлення земельних сервітутів на підставі абзацу другого частини четвертої статті 66, пункту «в3» статті 99 Земельного кодексу України в редакції, що діяла до набрання чинності цим Законом.
Таким чином, Законом України від 1 грудня 2022 року № 2805-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення законодавства у сфері користування надрами», яким викладено в новій редакції (чинній з 28 березня 2023 року) норми абзацу 2 частини 4 статті 66 та пункту «в3» статті 99 Земельного Кодексу України, що регулюють спірні правовідносини в цій справі, було спрощено порядок надання надрокористувачам земельних ділянок усіх форм власності та категорій, а саме шляхом встановлення земельних сервітутів згідно з межами ділянок надр та строками дії відповідних спеціальних дозволів на користування надрами, зокрема встановлення земельних сервітутів для зазначених цілей передбачено здійснювати без зміни цільового призначення таких земельних ділянок, за винятком певних категорій земель, які перебувають під особливою охороною держави.
Аналогічні правові висновки наведені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі № 910/19365/23 від 3 грудня 2024 року.
Матеріалами справи підтверджується, що Відповідач 2 на підставі Спеціального дозволу на користування надрами № 5511 є надрокористувачем родовища ділянки Єльне-1 Рівненської області Сарненського району загальною площею 562,80 га, строком дії Спеціального дозволу на п`ять років. Із існуванням в юридичній площинні угоди про користування ділянкою надр від 26 травня 2023 року. що є невід`ємною частиною спеціального дозволу на користування надрами.
Таким чином, з урахуванням наведених вище положень цивільного та земельного законодавства, Відповідач 2, як надрокористувач на підставі Спеціального дозволу вправі вимагати встановлення земельного сервітуту згідно з межами ділянок надр та строком дії Спеціального дозволу (а також за межами таких ділянок надр для будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності), яка знаходиться у постійному користуванні Відповідача 1.
При цьому, щодо доводів Прокурора наведених в апеляційній скарзі, що спірний Договір укладеного ніби то не з тією особою, а саме із землекористувачем (в той час, як за твердженням Прокурора необхідно із власником – Третьою особою), то навіть незважаючи на вищеописані норми, котрі дозволяють укладення договору сервітуту саме із землекористувачем (що самі по собі спростовують такі твердження), колегія суду звертає увагу Прокурора на таке. 
Приписами статті 124-1 Земельного кодексу України визначено порядок встановлення земельних сервітутів на землях державної, комунальної власності.
Так, зокрема, за змістом частини 1 статті 124-1 Земельного кодексу України особа, заінтересована у встановленні земельного сервітуту на землях державної, комунальної власності, звертається з заявою у разі, якщо:
а) земельна ділянка не передана у користування або у разі необхідності встановлення земельного сервітуту на землях, не сформованих у земельні ділянки, - до органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності;
б) земельна ділянка перебуває у користуванні - до органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності, або до землекористувача.
Відтак, жодною нормою не передбачено пріоритетно право саме власника земельної ділянки, яка перебуває в постійному користуванні, на укладення договору земельного сервітуту.
Окрім того, для встановлення сервітуту щодо сформованої земельної ділянки комунальної власності чинне законодавство не передбачає необхідності дотримання процедур розроблення та затвердження проєкту землеустрою щодо її відведення (така правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 3 грудня 2024 року в справі №910/19365/23).
При цьому хоч статтю 124-1 було внесено до Земельного кодексу України з метою врегулювання відносин в сфері енергетики (Законом України від 15 липня 2021 року № 1657-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедури приєднання до електричних мереж»), однак її положення, здебільшого, мають універсальний характер та повинні застосовуватися для процедур встановлення земельного сервітуту за зверненням особи, заінтересованої у встановленні земельного сервітуту на землях державної, комунальної власності (аналогічний висновок у порядку «obiter dictum» викладено в пункті 5.19 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 грудня 2021 року в справі № 918/303/21).
Що ж стосується доводів апеляційної скарги Прокурора, що сервітут встановлюється лише в разі неможливого задоволення відповідній особі власні потреби будь-яким іншим способом аніж як встановлення сервітуту, що на переконання Прокурора в даній справі не прослідковується, так як Відповідач 2 отримавши сервітут, як зазначає Прокурор, здійснює свою підприємницьку діяльність на спірній земельній ділянці, то колегія суду зауважує наступне.
Враховуючи практику Верховного Суду щодо того, що однією з основних характеристик сервітуту є те, що потреба у його встановленні може виникнути тоді, коли неможливо задовольнити відповідній особі власні потреби будь-яким іншим способом, слідує, що договір про встановлення сервітуту має бути направлений на реалізацію зазначеної потреби і слугувати цілі за якої нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.
Суб`єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів. Суб`єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах). Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством.
З даного вбачається, що держава в особі Державної служби геології та надр України надала Відповідачу 2 спеціальний дозвіл на користування надрами відносно земельної ділянки Єльне-1, котра була винесена на аукціон іншим державним органом (знову ж таки від імені держави) Міністерством захисту довкілля та природніх ресурсів України, з метою її геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, до переліку надр, дозволи на користування якими виставляються на аукціон. Тобто саме державні органи винесли на аукціон продаж права на геологічне вивчення спірної земельної ділянки, знаючи, та не усуваючи факт того, що вона перебуває в постійному користуванні Відповідача 1.
Тобто прослідковується причинно-наслідковий зв`язок, адже якби не було винесення на аукціон продаж права на геологічне вивчення спірної земельної ділянки, то і у Відповідача 2 не виникло б юридичної підстави для оформлення, внаслідок купівля такого права на спірну земельну ділянку, речового права на таку земельну ділянку. Так як, отримавши Спеціальний дозвіл саме від держави в особі Державної служби геології та надр України на спірну земельну ділянку, зважаючи на перебування її в постійному користуванні у Відповідача 1, Відповідач 2 не мав можливості задовольнити власні потреби будь-яким іншим способом, окрім як встановлення земельного сервітуту на таку земельну ділянку.
При цьому, Відповідач 2 самостійно не вчиняв дій: щодо обирання такої земельної ділянки, щодо винесення на аукціон права на її геологічне вивчення, а лише вчинив дії по купівлі на аукціоні, винесеного державою в особі Міністерства захисту довкілля та природніх ресурсів України, права на її геологічне вивчення.
Відповідно придбавши таке право Відповідач 2 не міг не вчиняти послідуючого алгоритму дій щодо оформлення такого права на спірній земельній ділянці, при цьому, Відповідач 2 самостійно не обирав місце розташування такої земельної ділянки, а лише вчинив дії по оформленні такого речового права – уклавши Договір сервітуту, саме з метою реалізації купленого ним на аукціоні (проведеного державним органом а не приватними особами) права на геологічне вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ бурштину. З описаного алгоритму дій Відповідача 2 не вбачається, а Прокурором не доведено яка саме шкоди чи неправомірний інтерес завдано державі зі сторони Відповідача 2, вчинячи дії на реалізацію того, що було куплено ним на законних підставах з метою реалізації права, яке виставлено саме державним органом (в тому числі й з обранням відповідної земельної ділянки таким державним органом).
В той же час, такі дії Прокурора саме після надання відповідного дозволу державою критично оцінюється колегією суду, адже Прокурор також є представником держави, вчиняючи дії, що не дають юридичній особі повноцінно використовувати надане йому тією ж державою права (що містить ознаки неправомірного втручання та захищається Конвенцією з прав людини). 
Відповідно Прокурор подаючи такий позов ніби то на захист інтересів держави, залишає поза увагою дії інших таких же органів державної влади (Міністерства захисту довкілля та природніх ресурсів України, Державної служби геології та надр України), дії котрих і спричинили відповідні наслідки – укладення спірного Договору, що оскаржується Прокурором в даній справі. З огляду на що не вбачається доведеності Прокурором в чому саме полягає порушення інтересів держави та яких в даній справі, а прослідковується лише встановлення Прокурором ієрархічної переваги зазначених в позовній державні «інтересів держави» над іншими державними органами та інтересами, що описані вище в даній справі та ігнорувати права особи на отримання нею від держави права.
Окрім того, Прокурором не доведено порушення Відповідачем 2 основного принципу сервітуту (про порушення котрого Прокурор заявляє в позовній заяві) щодо позбавлення землекористувача його прав на користування такою земельною ділянкою, так як Відповідач 1 своїм листом від 22 серпня 2023 року адресованим Третій особі (як власнику спірної земельної ділянки) вказав, що з огляду на відсутність правових підстав заперечувати проти укладення договору сервітуту, в межах якого надані спеціальні дозволи на користування надрами вважає за необхідність повідомити Третю особу про необхідність укладення з Відповідачем 2 договору про встановлення строкового земельного сервітуту на площі 516, 43 га на земельні ділянки кадастрові номери 5625087400:04:003:0500, 5625087400:04:001:0503 (том 1, а.с. 51). 
При цьому, колегією суду враховується, що розпорядженням голови Третьої особи (як власника земельної ділянки) від 14 листопада 2023 року № 572 "Про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частин земельних ділянок, на які поширюється право сервітуту" погоджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частин земельних ділянок, на які поширюється право сервітуту, площею 562,8000 гектара із земельних ділянок загальною площею 320,9157 гектара (кадастровий номер 5625087400:04:001:0503), загальною площею 1727,7939 гектара (кадастровий номер 5625087400:04:001:0500), що перебувають в оренді ССОК "Сехівський" для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг (09.01) на території Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області (том 1, а.с. 100). Дана дія Третьої особи розцінюється судом апеляційної інстанції як не заперечення та погодження на укладення Договору щодо сервітуту на спірні земельні ділянки.
Відповідно Прокурором долучено до матеріалів справи перелік обмежень у використані земельних ділянок з кадастровим номером 5625087400:04:001:0503 та кадастровим номером 5625087400:04:001:0500, з котрих вбачається відсутність охоронної зони та об`єкта природно-заповідного фонду на спірних земельних ділянках. Окрім того, містяться відомості про встановлення межових знаків частин земельної ділянки на які поширюється сервітут (том 1, а.с. 93-98). 
Що ж до доводів Прокурора про вирубування масиву лісу на земельних ділянках, отриманих Відповідачем 2 по оскаржуваному Договору, то колегія суду звертає увагу Прокурора, що згідно з витягу є Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно відкритих відомостей, розміщенних в інтернет ресурсах, встановлено, що на земельних ділянках з кадастровим номером 5625087400:04:001:0503 та кадастровим номером 5625087400:04:001:0500, які перебувають в оренді Відповідача 1, з 2015 року відсутній лісовий покрив, що свідчить про незаконну порубку лісу, дана інформація продубльована в постанові про дозвіл на розголошення відомостей у кримінальній справі, листі слідчого слідчого відділення ВП № 2 Сарненського РВП ГУНП у Рівненській області від 15 липня 2024 року (том 1,а.с. 107, 109, 127). Відтак, дані докази вказують на відсутність лісового масиву на спірних земельних ділянках ще з 2015 році, в той же час подаючи такий позову та заявляючи відповідні доводи щодо знищення лісового масиву, Прокурор по суті безпідставно намагається перекласти всю відповідальність по його знищенню на Відповідача 2, який лише з 23 серпня 2023 року (дата укладення спірного Договору) мав доступ до спірних земельних ділянок, що також оцінюється апеляційним господарським судом критично. 
Також колегія суду в спростування доводів Прокурора щодо того, що укладенням спірного Договору порушуються права Відповідача 1 як землекористувача земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, то колегія суду звертає увагу Прокурора на те, що оскаржуваним Договором встановлений сервітут щодо 562,80 га, в той час як за Договором оренди земельної ділянки Відповідачу 1 передано в оренду 5594, 4 га., що в 10 раз перевищує площу земельної ділянки переданої за Договором щодо встановлення земельного сервітуту.
Резюмуючи усе описане вище колегія суду виснує, що зважаючи на обставини та докази в даній справі, встановлення земельного сервітуту за наявності купленого на аукціоні права на геологічне вивчення (виставленого на аукціон державним органом) враховуючи обранням саме державним органом відповідного місця розташування таких земельних ділянок, вбачається існування виняткових випадків - коли в інший спосіб неможливо задовольнити потреби особи, в інтересах якої встановлюється сервітут, при цьому встановлення земельного сервітуту не призводить до позбавлення землекористувача земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут. 
Що ж стосується доводів апеляційної скарги Прокурора, що в рамках міжнародного проєкту: «Полісся - дика природа без кордонів» Українське товариство охорони у 2020 році ініціювало клопотання та було підготовлено наукове обґрунтування щодо розширення меж території Рівненського природного заповідника (масив Сира Погоня) на площі 1412,9 га та подано ці матеріли на погодження до регіонального і центрального органу та погоджено, а також те, що спираючись на матеріали наукового обґрунтування щодо розширення Рівненського природного заповідника в межах Масиву «Сира Погоня», що пропонована до розширення, територія вищезазначеного Масиву заповідника частково накладається на межі спецдозволу на геологічне вивчення надр ділянки Єльне-1 у північно-західній частині пропонованих меж до розширення, то колегія суду вважає такі доводи безпідставними з огляду на таке. 
Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об`єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому. 
При цьому, посилання Прокурора що в рамках міжнародного проекту: "Полісся - дика природа без кордонів" Українське товариство охорони, у 2020 році ініціювала клопотання та було підготовлено наукове обґрунтування щодо розширення меж території Рівненського природного заповідника (масив Сира Погоня) на площі 1412,9 га не може слугувати гіпотетичним (з огляду на відсутність доказів щодо визначення та затвердження розширення меж) порушенням інтересів держави в майбутньому. Так і можливе (гіпотетичне) повернення державою земель (у разі дійсної потреби в цьому) має відбуватися у цивілізований спосіб за іншим судовим позовом (а не у цій справі) з розглядом питання щодо компенсації особі, в котрої за наявності права хочуть забрати певну частину земельної ділянки, а не шляхом перешкоджання у здійсненні діяльності за дозволом, котрий наданий державою на певний (визначений) строк. 
Окрім того, не заслуговують на увагу доводи щодо релевантної практики, наведеної в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі № 918/86/22 від 16 січня 2024 року відносно даної справи, так як в справі № 918/86/22 відмовлено в задоволенні позовних вимог з огляду на те, що розміщення відвалу розкривних порід, що є невід`ємною частиною діяльності по видобуванню корисних копалин загальнодержавного значення, не відповідає правовому змісту земельного сервітуту, передбаченого пунктом в-3 частини 1 статті 99 Земельного кодексу України (в даній же справі вид сервітуту чітко відповідає виду сервітуту визначеному пунктом в-3 частини 1 статті 99 Земельного кодексу України).
Підсумовуючи усе описане вище суд апеляційної інстанції вказує на наявність правових підстав для встановлення на користь Відповідача 2 строкового оплатного земельного сервітуту відносно земельної ділянки, що знаходиться в постійному користуванні Відповідача 1 шляхом укладення договору про встановлення земельного сервітуту, що і вчинено сторонами шляхом укладення Договору. 
При цьому, відмовляючи в задоволення позовної вимоги про визнання Договору недійсним з огляду на її недоведеність, колегія суду виснує про недоведеність Прокурором порушення інтересів держави в даній справі з огляду на все описане вище у даній постанові. 
Відтак колегія суду відмовляє в задоволенні позовних вимоги про визнання недійсним Договору. 
Дане рішення прийнято місцевим господарським судом, а тому Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення суду у цій частині без змін.

Що ж стосується позовної вимоги про скасування державної реєстрації права користування, то колегія суду зазначає, що за відсутності встановлених судом підстав для визнання недійним Договору, позовні вимоги про скасування державної реєстрації права користування є безпідставними та недоведеними (оскільки дана позовна вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним Договору щодо встановлення земельного сервітуту). 
У відповідності до частини 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Оскільки позовна вимога про скасування державної реєстрації речового права користування є похідною від позовної вимоги про визнання недійсним Договору, то колегія суду доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог і в частині скасування державної реєстрації речового права користування.
Відповідне рішення у цій справі прийнято і місцевим господарським судом з огляду на що апеляційний господарський суд залишає без змін судове рішення і в цій частині.

З врахуванням серйозності та важливості основного доводу Прокурора щодо того, що: вказаний Договір укладено ніби то не з тією особою, що він ніби то унеможливлює реалізацію прав землекористувача здійснювати ведення лісового господарства, та ніби то направлений на здійснення підприємницької діяльності Відповідачем 2 із не доведенням обставини щодо необхідності встановлення такого сервітуту, Північно-західний апеляційний господарський суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив всі доводи та докази Прокурора, Позивача, Відповідача 1, Відповідача 2, Третьої особи як вищевказані, так і інші, наведені у позові та апеляційній скарзі, як кожний окремо, так і, головне, у їх комплексі та сукупності на підтвердження чи не підтвердження підставності позовних вимог.
Доводи наведені Прокурором в апеляційній скарзі колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та усім вищеописаним в даній судовій постанові.
З огляду на усе вищевикладене, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак апеляційний господарський суд залишає оспорювань рішення без змін з огляду на його законність і обгрунтованість, а також те, що при прийнятті даної постанови, Північно – західним апеляційним господарським судом не встановлено обставин, що б вказували на необхідність скасування даного рішення (в розумінні частини 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
Відтак, виносячи дану судову постанову та враховуючи те, що апеляційним господарським судом залишено без задоволення апеляційну скаргу Прокурора, апеляційний господарський суд, відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, залишає судовий збір за розгляд апеляційної скарги за Прокурором.
Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Рівненської області від 18 березня 2026 року по справі № 918/1117/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 18 березня 2026 року по справі №918/1117/25 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
5. Справу №918/1117/25 повернути Господарському суду Рівненської області.
Повний текст постанови виготовлено 1 червня 2026 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р. 

Суддя Філіпова Т.Л. 

Суддя Бучинська Г.Б.