ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 травня 2026 р. 	Справа № 520/8450/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2025 (суддя Мельников Р.В.; м. Харків) по справі № 520/8450/25
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання протиправним та скасування наказу
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – ВЧ НОМЕР_2 , відповідач, апелянт), в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати Наказ від 29.03.2025 року за №259 командира Військової частини НОМЕР_1 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності, а саме накладення дисциплінарного стягнення, передбаченого пунктом «в» статті 48 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, «сувора догана» відносно головного спеціаліста служби військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати Наказ від 02.04.2025 року за №268 командира Військової частини НОМЕР_1 ;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 в особі командира 1 (одну) грн., 00 коп. моральної шкоди.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2025 по справі № 520/8450/25 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу, – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано Наказ від 29.03.2025 року за №259 командира Військової частини НОМЕР_1 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності, а саме накладення дисциплінарного стягнення, передбаченого пунктом «в» статті 48 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, «сувора догана» відносно головного спеціаліста служби військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2025 по справі № 520/8450/25 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказує, що суд першої інстанції, скасовуючи наказ у частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення у виді суворої догани, фактично вийшов за межі повноважень адміністративного суду, оскільки підмінив перевірку законності управлінського рішення власною оцінкою доцільності та суворості обраного виду дисциплінарного стягнення, чим втрутився у дискреційні повноваження командира військової частини. Вважає, що суд помилково застосував принцип пропорційності, не врахувавши особливості проходження військової служби в умовах воєнного стану, підвищені вимоги до військової дисципліни, принцип єдиноначальності, а також те, що позивач, будучи полковником, мав підвищений обсяг обов`язків щодо безумовного виконання наказів командира та дотримання службової дисципліни. На думку апелянта, за таких умов застосування суворої догани відповідало характеру допущеного порушення та завданням забезпечення належного функціонування військової частини.
Крім того, відповідач вказує, що суд першої інстанції неправильно оцінив докази, дійшовши передчасного висновку про не підтвердження факту доведення до позивача відповідного наказу чи вимог командира. Наголошує, що суд не врахував специфіку доказування у дисциплінарних правовідносинах під час проходження військової служби, де доведення наказів та службових повідомлень може здійснюватися не лише шляхом письмового вручення під підпис, а й через інші засоби службової комунікації, зокрема засоби зв`язку, повідомлення, месенджери та через посадових осіб. Вважає, що наявні у справі пояснення посадових осіб, матеріали службової комунікації та інші узгоджені між собою відомості у сукупності підтверджують обізнаність позивача про відповідні вимоги, однак належної оцінки цим доказам суд не надав.
Також зауважує, що суд першої інстанції не врахував специфіку функціонування органів військового управління в умовах воєнного стану, коли пріоритет мають оперативність, мобільність та забезпечення бойової готовності, а тому відсутність письмового підтвердження кожної службової дії чи вказівки не може свідчити про порушення процедури або недоведеність обставин дисциплінарного проступку.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Наполягав, що відповідачем не доведено самого факту невиконання позивачем наказу командира про прибуття на нараду 26.03.2025. Наголошує, що надані відповідачем скріншоти з месенджера «Signal» не дають можливості встановити ані особу, яка направила повідомлення, ані факт отримання та ознайомлення з ним саме ОСОБА_1 , а письмові пояснення посадових осіб також не підтверджують належного доведення наказу до відома позивача. Зазначає, що за відсутності належних і достовірних доказів обізнаності позивача про наказ у відповідача були відсутні правові підстави стверджувати про його невиконання та, відповідно, притягати позивача до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходить військову службу на штатній військовій посаді в організаційній структурі Військової частини НОМЕР_1 .
За твердженням відповідача, командиром Військової частини НОМЕР_1 прийнято усний наказ про проведення 26.03.2025 службової наради стосовно переміщення деяких військовослужбовців до іншої військової частини.
До військової частини НОМЕР_1 надійшов рапорт ОСОБА_2 (вх. № 222/28/7/1237/вн від 27.03.2025), в якому повідомлялося про неприбуття військовослужбовця ОСОБА_1 на службову нараду, призначену на 26 березня 2025 року. 
У зв`язку з порушенням службової дисципліни наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29.03.2025 №259 полковника ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення «Сувора догана».
Не погодившись із вказаним наказом в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факту доведення до відома позивача наказу командира щодо обов`язку прибути на службову нараду 26.03.2025, а відтак не підтверджено й факту невиконання позивачем такого наказу без поважних причин. Суд зазначив, що надані скріншоти з месенджера «Signal» та письмові пояснення посадових осіб не дають можливості достеменно встановити ані належне повідомлення позивача, ані його обізнаність із відповідним розпорядженням. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність належно встановленого складу дисциплінарного проступку та, відповідно, правових підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Крім того, судом враховано, що застосоване до позивача дисциплінарне стягнення у виді суворої догани не відповідає принципу співмірності. 
Водночас у решті позовних вимог суд відмовив, оскільки існування наказу від 02.04.2025 №268 матеріалами справи не підтверджено, а вимога про відшкодування моральної шкоди не обґрунтована належними доказами.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення переглядається в частині задоволення позовних вимог), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб, правил внутрішнього порядку у військовій частині визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджено Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі по тексту – Статут №548-XIV).
Відповідно до ст.3 Статуту №548-XIV військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі ст.9 Статуту №548-XIV військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст.11 Статуту №548-XIV необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Статтею 14 Статуту №548-XIV визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Згідно зі ст.16 Статуту №548-XIV кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Положеннями ст.ст. 26, 27 Статуту №548-XIV передбачено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від інших видів відповідальності за ці правопорушення.
Відповідно до ст.28 Статуту №548-XIV єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
Згідно зі ст.30 Статуту №548-XIV начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
З положень наведених статей закону слідує, що компетенція кожного військового командира Збройних Сил України включає як владні повноваження з приводу організації та контролю, так і персональну відповідальність за усі без виключення діяння підлеглих по службі військовослужбовців особового складу (у тому числі і за результати виконання доведених завдань, стан військової дисципліни, морально-психологічний стан, планування та організацію ведення бойових дій, створення необхідних належних умов для успішного виконання доведених завдань; усунення недоліків, прорахунків, ризиків, небезпек та загроз негативного виконання доведених завдань тощо).
Відповідно до ст.36 Статуту №548-XIV командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень. За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом.
Статтею 37 Статуту №548-XIV встановлено, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.
Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.
Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.
Статтею 58 Статуту №548-XIV визначено, що командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.
Обов`язок командира з приводу вмілого керування ввіреним військовим підрозділом згаданий законодавцем і у приписах ст.59 Статуту внутрішньої служби.
Спеціальним нормативним актом в сфері регулювання відносин при проходженні військової служби є Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі по тексту – Дисциплінарний статут), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Відповідно до ст.1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
За змістом ст.3 Дисциплінарного статуту військова дисципліна досягається шляхом, зокрема: особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих.
Отже, правова категорія «військова дисципліна» поглинає критерій «якість виконання наказу військового командира вищого рівня».
Тому порушення військової дисципліни може мати прояв у формі діяння (як вчинку, так і бездіяльності) з приводу дотримання вимог чинного національного закону України, з приводу неуспішних/непозитивних/негативних результатів виконання наказу військового командира вищого рівня, з приводу неналежного виконання обов`язків за штатною посадою в організаційній структурі відповідного органу військового управління, військового з`єднання, військової частини тощо.
Статтею 45 Дисциплінарного статуту передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Статтею 48 Дисциплінарного статуту передбачено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Згідно зі ст.ст. 83-85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником).
У відповідності до ст.85 Дисциплінарного статуту службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Згідно зі ст.86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
За правилами ст.87 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.
Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.
Таким чином, підставою для застосування дисциплінарного стягнення є вчинення дисциплінарного проступку. Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини військовослужбовця, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого командир вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні порушника складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтувавши при цьому своє рішення у відповідному наказі, у тому числі в частині обрання виду стягнення серед установлених законом.
Колегія суддів зазначає, що за змістом статті 84 Дисциплінарного статуту не стосовно кожного дисциплінарного проступку військовослужбовця має бути обов`язково призначено службове розслідування, але приписи статті 86 Дисциплінарного статуту вимагають, щоби на момент винесення наказу про накладення на військовослужбовця дисциплінарного покарання подія, склад та вина військовослужбовця були повністю доведені.
Так, з матеріалів справи вбачається, що оскаржуваним наказом від 29 березня 2025 року № 259 ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення вимог статей 11, 14, 16, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, за низьку виконавчу дисципліну, особисту недисциплінованість в умовах воєнного стану, що мало місце 26.03.2025 року та накладено дисциплінарне стягнення, передбачене пунктом “в” статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, а саме: “СУВОРА ДОГАНА”.
Підставою для прийняття вказаного наказу була неявка військовослужбовця на службову нараду 26.03.2025 року, що є порушенням вимог військової дисципліни.
В якості доказів наявності в діях позивача складу дисциплінарного проступку відповідач посилається на рапорт заступника начальника п`ятої служби військової частини НОМЕР_1 від 26.03.2025 (вх. №222/28/7/1237/вн від 27.03.2025), письмові пояснення командира військової частини від 07.08.2025 №22/28/7/641 ДСК, скріншоти з месенджера «Signal», а також письмові пояснення посадових осіб, отримані під час службової перевірки, зокрема ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у яких зазначено про направлення повідомлення щодо проведення наради 26.03.2025 року.
Разом з тим, дослідивши вказані докази, колегією суддів встановлено, що останні не підтверджують належним чином факту доведення до відома саме ОСОБА_1 наказу командира про обов`язок прибути на вказану нараду, оскільки зі змісту наданих скріншотів неможливо встановити ані особу, яка безпосередньо направила відповідне повідомлення, ані факт отримання та ознайомлення з ним позивача.
Крім того, відповідачем не надано до матеріалів справи будь-яких розпорядчих документів, якими було б унормовано порядок доведення до особового складу наказів та вказівок командира із використанням засобів електронного зв`язку чи месенджерів, а також відсутні відомості, які б давали можливість ідентифікувати позивача у відповідному листуванні за позивним, умовним позначенням чи іншим способом.
Письмові пояснення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також не є належними та допустимими доказами доведення до відома позивача відповідного наказу, оскільки свідчать лише про направлення повідомлень через месенджер, однак не підтверджують факту отримання та ознайомлення з ними саме ОСОБА_1 . При цьому електронного листування, яке б безпосередньо стосувалося участі саме позивача у нараді, відповідачем до матеріалів справи не надано.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що зазначені письмові пояснення були отримані вже після притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, у межах службової перевірки, ініційованої після відкриття судових проваджень з оскарження відповідних наказів. Це підтверджується, зокрема, рапортом начальника першої секції військової частини НОМЕР_1 від 17.04.2025, в якому ставилось питання про збирання доказів правомірності оскаржуваних наказів для використання їх у судовому процесі.
Таким чином, слід дійти висновку, що дії відповідача, спрямовані на з`ясування фактичних обставин події, наявності вини позивача та підтвердження доведення до нього обов`язкової вказівки про участь у нараді, були вчинені вже після прийняття наказу від 29.03.2025 №259. Водночас встановлення події дисциплінарного проступку, його обставин та вини військовослужбовця має передувати прийняттю рішення про накладення дисциплінарного стягнення, а не здійснюватися після його застосування з метою подальшого обґрунтування правомірності такого рішення у суді.
Отже, на момент прийняття оскаржуваного наказу у командира військової частини були відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність у діях позивача дисциплінарного проступку, його обставини та вину.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо не врахування судом першої інстанції специфіки воєнного стану, оперативності службової діяльності та допустимості доведення наказів без письмового підтвердження, оскільки особливості функціонування органів військового управління в умовах воєнного стану не звільняють відповідача від обов`язку доведення факту вчинення дисциплінарного проступку належними та допустимими доказами. 
Наведені доводи не спростовують встановленого судом першої інстанції факту відсутності доказів доведення наказу саме до позивача, а також його обізнаності про обов`язок прибути на нараду. При цьому, варто зазначити, що відсутність письмового підтвердження не є підставою для визнання рішення протиправним, однак у даній справі відповідач не надав жодних інших належних доказів, які б у сукупності беззаперечно підтверджували факт доведення наказу та його невиконання позивачем.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає недоведеним факт порушення позивачем вимог ст.ст. 11, 14, 16, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, що втілилось у низькій виконавчій дисципліні та особистій недисциплінованості в умовах воєнного стану.
Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 29.03.2025 №259 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності, а саме накладення дисциплінарного стягнення, передбаченого пунктом «в» статті 48 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, «сувора догана» відносно головного спеціаліста служби військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_1 .
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в оскаржуваній відповідачем частині.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається. 
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2025 по справі № 520/8450/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	Я.М. Макаренко   Т.С. Перцова