ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 р.	Справа № 520/315/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. , П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026, (головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С.) по справі № 520/315/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Баранової Яни Олександрівни 
про скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- скасувати постанову державного виконавця від 10.09.2025 про закінчення виконавчого провадження.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 09.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.
02.03.2026 Харківське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України подало відзив на позов, в якому зазначило, що позивач отримав спірну постанову 30.10.2025. 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 запропоновано позивачу надати клопотання про поновлення строку із належним обґрунтуванням поважності причин пропуску строку та доказів поважності таких причин.
На виконання вимог суду, позивач подав заяву, в якій просив призначити справу до розгляду без подання заяви про поновлення терміну для звернення до суду, оскільки матеріали справи не містять доказів такого пропуску.
В обґрунтування заяви зазначив, що на його адресу не надходили матеріали виконавчого провадження № 78975569. Зауважив, що 30.10.2025 ним отримано копії п`яти виконавчих проваджень (зокрема і № 78975569), які мали великий об`єм, в зв`язку з чим про завершення провадження № 78975569 він дізнався лише 30.12.2025. Вважав, що не існує точної дати, з якої суд повинен відраховувати строк звернення до суду. 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 позов залишено без розгляду.
Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений ст. 287 КАС України та поважних підстав такого пропуску не навів. 
Позивач, не погодившись з ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду.
Вказує, що строк звернення до суду розпочинається з дати, коли особа дізналась про порушення своїх прав, якою в даному випадку є 30.12.2025.
Вважає, що надані Харківським міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції України докази в підтвердження отримання позивачем спірної постанови в іншу дату безпідставно взяті до уваги судом першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять доказів їх направлення ОСОБА_1 .
Крім того, на думку апелянта, надані суб`єктом владних повноважень докази не відповідають дійсності, не є процесуальними документами та не є доказами, офіційно долученими до матеріалів справи.
Старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Баранова Я.О. (далі - відповідач) не подала відзив на апеляційну скаргу.
Учасники справи про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
За приписами ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця встановлені ст. 287 КАС України.
Так, п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України визначено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
За приписами ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до ч. 4 ст. 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Колегія суддів зазначає, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.
Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Вказані висновки сформовано Верховним Судом у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 813/3756/17.
За правилами ч.1 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем оскаржується постанова старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 10.09.2025 про закінчення виконавчого провадження № 78975569.
За твердженням апелянта, спірну постанову він не отримував, про її існування дізнався 30.12.2025 та 05.01.2026, тобто в межах десятиденного строку, звернувся до суду.
Водночас, судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою від 12.10.2025, в якій просив направити на його адресу матеріали виконавчих проваджень, в тому числі й провадження № 78975569, по якому прийнято оскаржувану постанову.
28.10.2025 відповідачем направлено позивачу копії матеріалів виконавчих проваджень, які отримано ОСОБА_1 30.10.2025, що підтверджується супровідним листом, витягом з системи «Діловод ДВС» та трекінгом поштового відправлення R067027009465 з сайту АТ «Укрпошта».
Крім того, як пояснив відповідач в суді першої інстанції, спірна постанова направлялась позивачу простим поштовим відправленням, на підтвердження чого надано реєстр поштових відправлень за 02.09.2025.
Тобто, як вірно зазначив суд першої інстанції, щонайменше з 30.10.2025 (дати отримання матеріалів виконавчого провадження № 78975569) позивач повинен був дізнатись щодо наявності спірної постанови, отже строк звернення до суду із позовом слід відліковувати саме із вказаного моменту.
Водночас, звернувшись до суду з позовом 05.01.2026, позивач пропустив десятиденний строк звернення до суду.
Доводи апелянта про те, що строк звернення до суду слід відліковувати з 30.12.2025, оскільки саме з цієї дати позивач дізнався про порушення свого права, колегія суддів оцінює критично, оскільки жодних доказів в підтвердження наведених обставин матеріали справи не містять.
Крім того, ОСОБА_1 ні суду першої, ні апеляційної інстанції не наводить обставин, з якими пов`язано ознайомлення зі спірною постановою саме 30.12.2025, а не в будь-яку іншу дату.
Доводи скаржника про те, що він не отримував спірну постанову раніше колегія суддів відхиляє, оскільки у заяві, поданій суду першої інстанції, ОСОБА_1 вказує, що у жовтні 2025 року отримав матеріали виконавчих проваджень, в тому числі і ВП № 78975569, проте через великий об`єм документів не мав можливості ознайомитись зі спірною постановою. 
Колегія суддів зауважує, що в даному випадку, позивач не проявляв розумної зацікавленості щодо результатів провадження № 78975569.
Натомість, незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися про них не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. 
Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 вересня 2025 року у справі № 380/9362/24.
Аргументи позивача щодо наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду не є переконливими свідченнями того, що за наявності наміру поновити порушені права він був об`єктивно позбавлений можливості вчасно звернутися до адміністративного суду.
Оцінка змісту обставин справи, хронології та послідовності дій позивача перед зверненням до суду свідчать про те, що цей строк був пропущений через відсутність зусиль та невчинення активних дій щодо вчасного звернення до суду, особливо з огляду на реальну обізнаність про наявність виконавчого провадження.
Доводи апелянта про врахування судом першої інстанції доказів, які не направлялись позивачу колегія суддів вважає помилковими з огляду на наступне.
Згідно ч. 9 ст. 79 КАС України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Як свідчать матеріали справи, письмові та електронні докази подані відповідачем в електронній формі, при цьому такі докази як заява ОСОБА_1 від 12.10.2025 та супровідний лист з відомостями про направлення матеріалів виконавчих проваджень наявні у позивача, а отже в силу приписів ч. 9 ст. 79 КАС України такі докази могли не направлятися позивачу.
Крім того, як вже зазначалось, позивач не заперечував, що 30.10.2025 йому надійшли матеріали виконавчих проваджень, зокрема і ВП № 78975569 та ці обставини підтверджені витягом з поштового трекінгу.
Як наслідок, не направлення відповідачем доказів позивачу не призвело до їх недопустимості та прийняття судом першої інстанції таких доказів, не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.
Доводи скаржника про те, що надані відповідачем докази не є процесуальними документами та не є доказами, офіційно долученими до матеріалів справи колегія суддів вважає безпідставними, оскільки останні дійсно не є процесуальними документами, проте є доказами, долученими судом першої інстанції до матеріалів справи.
Колегія суддів зазначає, що із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 77 КАС України, випливає, що саме позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права у сфері публічно-правових відносин. Проте, як правильно вказав суд першої інстанції, скаржник не навів обґрунтованих підстав, які перешкодили звернутися до суду з позовом у визначений законом строк.
Строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.
Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Також, Суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011).
Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 19.08.2021 у справі № 500/955/19, від 25.05.2023 у справі № 640/16276/21.
Отже, суд першої інстанції, перевіряючи дотримання строку звернення до суду, установив конкретні обставини, час, коли позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, надав оцінку зазначеним позивачем обставинам поважності причин пропуску строку звернення до суду та дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначені позивачем доводи не дозволяють зробити висновок про поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з цим позовом.
Тож, установивши, що позов подано до суду з пропуском процесуального строку, суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права та обґрунтовано залишив позовну заяву без розгляду. 
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 по справі № 520/315/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	А.О. Бегунц   Я.В. П`янова   	
Повний текст постанови складено 30.04.2026 року