Справа №461/1716/24 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
/заочне/
21 квітня 2026 року          м.Львів
Галицький районний суд міста Львова у складі:
головуючого судді   Мироненко Л.Д.
секретаря    Курилюк А.І., Божик М.І.,
за участі:
представника позивачів  ОСОБА_1 , 

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, інфляційних втрат, трьох відсотків річних,-
встановив:
Позовні вимоги.

Позивачі звернулись Галицького районного суду м. Львова із вказаним позовом. Свої вимоги мотивували тим, що 25.05.2017 року ОСОБА_5 уклав з позивачами договір купівлі-продажу квартири. За цим договором ОСОБА_5 продав, а позивачі придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість квартири згідно договору становила 310954 тисячі гривень.
06.10.2020 року рішенням Галицького районного суд м. Львова у справі №461/3059/18, було відмовлено у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.
Постановою Львівського апеляційного суду від 22.11.2022 року було скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 25.05.2017 року за вищезазначеною адресою. 
З урахуванням вищевикладеного, позивачі звернулись з позовом до ОСОБА_5 про застосування реституції у зв`язку із визнанням договору купівлі-продажу квартири від 25.05.2017 року недійсним. В подальшому було з`ясовано, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено актовий запис №113, а з наданої на вимогу суду П`ятою львівською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи вбачається, що єдиним спадкоємцем останнього є ОСОБА_4 . Позивачі вважають, що ОСОБА_4 є належним відповідачем у справі як спадкоємець, так як вступила в спадкові права після смерті ОСОБА_5 та залучена до справи як правонаступник, тому просять: 
- застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 155 477 грн., інфляційні втрати в розмірі 31 175 грн. 54 коп., трьох відсотків річних у розмірі 9036, 69 грн.; 
- застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 155 477 грн., інфляційні втрати в розмірі 31 175 грн. 54 коп., трьох відсотків річних у розмірі 9036, 69 грн.

Рух справи в суді.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 01.03.2024 року позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю третіх осіб, Державного нотаріуса П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Тетяни Миколаївни, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки і піклування про стягнення коштів, було залишено без руху, надано позивачам строк п`ять днів з дня отримання копії даної ухвали, для виправлення недоліків позовної заяви. 
За заявою представника позивачів про усунення недоліків від 19.03.2024 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20.03.2024 відкрито провадження у справі, розгляд постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08.10.2024 року представнику відповідача ОСОБА_7 було відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження, на підставі п. 1 ч. 1 ст.251 ЦПК України, провадження у справі було зупинено до вступу у справу правонаступника. 

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.12.2025 року було витребувано від П`ятої Львівської державної нотаріальної контори копію спадкової справи №436/2024 (номер у спадковому реєстрі 73081941), заведеної відносно померлого ОСОБА_5 .
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 12.02.2026 року було задоволено клопотання представника позивачів про заміну сторони правонаступником, та замінено відповідача ОСОБА_5 , в інтересах якого діяв опікун ОСОБА_7 , на його правонаступника - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ). Виключено із списку третіх осіб по цивільній справі - Державного нотаріуса П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілову Тетяну Миколаївну, Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради як органу опіки і піклування, та зменшено позовні вимоги. 
Ухвалою суду від 12.03.2026 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позиція сторін по справі.

Представник позивачів у судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачів. У заяві представник зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач в судові засідання призначені на 25.02.2026 року, 12.03.2026 року, 31.03.2026 року та 21.04.2026 року не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином за адресою місця реєстрації, відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру. Кореспонденція, що спрямовувалася судом, повернулася з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою", що згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним врученням повістки.
Враховуючи, що відповідач в судові засідання не з`явилася, не скористалась своїм правом на подання відзиву, представник позивачів просить суд, на підставі ч. 8 ст. 178 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України, розглянути справу за відсутності відповідача за наявними у справі матеріалами та ухвалити заочне рішення, що грунтується на приписах цивільно-процесуального законодавства.
Встановлені судом фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що 23.01.2017 року ОСОБА_5 звернувся до голови Галицької районної адміністрації із запитом щодо визнання його основним квартиронаймачем. 
Як єдиний наймач житлового приміщення, ОСОБА_5 22.02.2017 року подав заяву керівнику органу приватизації з вимогою передати йому у власність квартиру згідно із законом "Про приватизацію державного житлового фонду".

25.05.2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно від 25.05.2017 року право власності на об`єкт було зареєстровано за позивачами на праві спільної часткової власності, що було здійснено на підставі їхньої спільної заяви. 

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06.10.2020 року було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору державного нотаріуса П`ятої Львівської Державної нотаріальної контори Кірілової Т.М., органу опіки та піклування при Галицькій районній адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири.

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 06.06.2022 року визнано ОСОБА_5 недієздатним та призначено йому опікуна ОСОБА_7 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 22.11.2022 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 жовтня 2020 року скасовано та постановлено рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з іншої сторони, 25 травня 2017 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за номером 3-970.
Згідно з постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 29.06.2023 року, за скаргою ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду, було встановлено, що ОСОБА_5 не міг усвідомлювати значення своїх дій на час укладення правочину 25.05.2017 року, тому оцінивши висновок судово-психіатричного експерта у сукупності з іншими доказами у справі, суд дійшов висновку, що касаційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду від 22.10.2022 року залишити без змін. 

Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Як вбачається з інформаційної довідки №83250171 від 13.11.2025 року зі спадкового реєстру, за фактом смерті ОСОБА_5 зареєстровано спадкову справу за номером 73081941. 
Згідно з матеріалами витребуваної судом спадкової справи від 18.12.2025, провадження було розпочато за заявою ОСОБА_4 , а результатом розгляду стала видача 24.10.2025 року свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_4 , що підтверджує перехід права власності на майно до останньої.

Згідно з висновком про вартість об`єкта оцінки, а саме житлової однокімнатної квартири, загальною площею 38,9 кв. м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 , її вартість станом на 29.10.2023 року складала 2 630 034 грн. 

Мотиви прийняття рішення судом

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги та їх заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. 
Відповідно до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, у тому числі на предмет відповідності вимогам належності та допустимості доказів.
Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судовим розглядом було встановлено, що постановою Львівського апеляційного суду від 22.11.2022 року було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Рішення суду набрало законної сили.

Приписами ст. 216 Цивільного Кодексу встановлені правові наслідки недійсності правочину. Так, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.  Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.  Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.  Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.  Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.  Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.
Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним.
Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.
Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.
Правило ст. 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.
Приймаючі рішення про задоволення позову, суд також враховує правові позиції, викладені у постанові Верховного суду справа № 760/16866/22 (провадження № 61-1038св24). Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином (пункт 1 частини третьої статті 1212 ЦК України).
Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у справі справа № 396/29/17 (провадження № 61-29467св18)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Таким чином, у разі прийняття судового рішення про визнання недійсним договору, у сторін договору купівлі-продажу, виникають права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору, а саме: у покупця - повернути придбане майно, у продавця - повернути отримані від покупця кошти. За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція та відшкодування збитків (додатковий наслідок). Правила статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину. 

Згідно договору купівлі - продажу квартири позивачі сплатили продавцю(спадкодавцю) 310 954 грн. 
Приписами статті 1216 Цивільного Кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).  Спадкування здійснюється за заповітом або за законом(стаття 1217).
Відповідно до ст.1218 Цивільного Кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Оскільки, належними та допустимими доказами доведено, що відповідач успадкувала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , позов підлягає задоволенню у повному обсязі.  

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року в справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23) вказано, що «86. Разом із тим, як убачається з висновків Касаційного цивільного суду у постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 344/2483/18 та від 12 квітня 2023 року у справі № 461/4066/21, зобов`язання повернути майно, отримане за недійснім оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним. Враховуючи презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), можна зробити висновок, що особа отримала майно на підставі укладеного правочину, але ця підстава згодом відпала з визнанням судом цього правочину недійсним. Отже, Касаційний цивільний суд у наведених справах зробив правильний висновок про виникнення у особи обов`язку повернути майно з моменту визнання судом відповідного правочину недійсним».
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). обов`язок з повернення коштів на підставі оспорюваного правочину виникає з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання правочину недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року в справі № 344/2483/18 (провадження № 61-14496св19)).
Судом, в межах позовних вимог, перевірено розрахунок, наданий позивачами, інфляційних втрат за період з березня 2024 року по грудень 2025 року; трьох відсотків річних за період з 27 лютого 2024 року по 03 лютого 2026 року.
З урахуванням норм, викладених у ст.1218 Цивільного Кодексу України, суд приходить до висновку про обгрунтованість розрахунку позивачів та необхідності стягнення на користь кожного  інфляційних втрат в розмірі 31 175 грн. 54 коп. та 3% річних у розмірі 9036, 69 грн. 

На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивачів підлягають понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 12112 грн., з розподілом між позивачами у рівних частках (по 6 056 грн кожному).
Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд –
ухвалив:
Позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, інфляційних втрат, трьох відсотків річних, - задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 155 477 грн., інфляційні втрати в розмірі 31 175 грн., три відсотки річних у розмірі 9036 грн. 69 коп. 
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 155 477 грн., інфляційні втрати в розмірі 31 175 грн., три відсотки річних у розмірі 9036 грн. 69 коп.
Стягнути ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 6 056 грн кожному.
Повний текст рішення виготовлено 01 травня 2026 року.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Відомості про учасників справи.
Позивачі:  ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ,
ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса:, АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя           Мироненко Л.Д.