Справа № 404/7033/19 
Номер провадження 2/404/1830/19 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року Фортечний районний суд міста Кропивницького
в скл аді: головуючого судді Кулінка Л.Д.
за участю секретаря Котової К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в місті Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору на виготовлення корпусних меблів та столярних виробів,
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернулась до суду із позовом, про визнання недійсним договору на виготовлення корпусних меблів та столярних виробів № 26 від 17 січня 2017 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . На обґрунтування позову зазначила, що 04.07.2017 року ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду міста Кіровограда з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, 14.07.2017 року ОСОБА_3 звернувся до Ленінського районного суду міста Кіровограда з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя. В подальшому вказані справи ухвалою Ленінського районного суду міста Кіровограда від 02.10.2017 року було об`єднано в одне провадження. 13.11.2017 року ОСОБА_3 подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, де заявлено про поділ не лише спільного майна подружжя – рухомого та нерухомого майна, а й боргових зобов`язань, що набуті одним з подружжя в інтересах сім`ї за час перебування у шлюбі, зокрема і боргових зобов`язань за оспорюваним договором на суму 598370,00 грн. Водночас, існують й інші договори, за якими у відповідача, ОСОБА_3 є борги. Отже ОСОБА_3 просить врахувати при поділі майна подружжя 1/2 частку боргів на суму 2458835,00 грн, а отже фактично виділити йому в порядку поділу спільного майна подружжя все спільне майно, адже сума боргів по договорам значно перевищує вартість спільного майна подружжя. Позивач лише під час розгляду справи про поділ спільного майна подружжя дізналася про існування договорів, та про те, що суб`єктами господарювання надавалися послуги, товари та виконувалися роботи, у належному їм із ОСОБА_3 будинку АДРЕСА_1 , та що у неї, фактично, спільно із ОСОБА_3 існують боргові зобов`язання перед суб`єктами господарювання, зокрема і перед ФОП ОСОБА_2 у розмірі 598370,00 грн на підставі договору на виготовлення столярних виробів від 17 січня 2017 року.
Вважає, що укладання договорів, в тому числі і оспорюваного було здійснено з метою штучного створення боргових зобов`язань у ОСОБА_3 , що в подальшому призведе до збільшення його частки під час поділу спільного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 шляхом врахування при поділі спільного майна, суми боргу. 
При цьому зазначає, що ціна оскаржуваного договору складає 600370,00 грн, тому договір на виготовлення корпусних меблів та столярних виробів № 26 від 17.01.2017 року виходить за межі дрібного побутового. Позивач будучи дружиною ОСОБА_3 , не знала, не погоджувалася та не надавала свою згоду на укладення своїм чоловіком ОСОБА_3 такого договору, з такою ціною, що є його істотною умовою. Крім того, вказані меблі фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 не виготовлялися, та не доставлялися до будинку АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_3 при зверненні до Ленінського районного суду міста Кіровограда з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя, взагалі не вів мови про наявність будь-яких боргових зобов`язань, адже їх не існувало. Проте, в подальшому, з метою штучного збільшення своєї частки від час поділу спільного майна подружжя, формально уклав договори, які не спрямовані на настання реальних наслідків, та які жодна із сторін не мала наміру виконувати. Таким чином, на виконання оспорюваного договору, жодні товари (меблі та столярні вироби) ФОП ОСОБА_2 не виготовлялися, послуги не надавалися, а ОСОБА_3 не приймалися та не оплачувалися, а тому звернулася до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда Бершадської О.В. від 25.10.2019 року відкрито провадження по вищевказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (том 1 а.с. 63).
У зв`язку з звільненням судді ОСОБА_4 , з посади судді Кіровського районного суду міста Кіровограда, відповідно до рішення Вищої Ради Правосуддя від 23.06.2020 року та наказу голови Кіровського районного суду міста Кіровограда від 25.06.2020 року № 121-ОС/д, враховуючи що суддя ОСОБА_4 у вказаному випадку не може продовжувати розгляд справи, відповідно до наказу голови Кіровського районного суду міста Кіровограда про передачу справ № 18-АГ від 26.06.2020 року, невирішені судові справи передані для повторного автоматизованого розподілу, та згідно з пунктом 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів справи № 404/7033/19, № провадження 2/404/1830/19 (розпорядження № 187 від 16.07.2020 року керівника апарату Кіровського районного суду міста Кіровограда «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи») (том 1 а.с.136).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи № 404/7033/19, № провадження 2/404/1830/19 визначено суддю Кіровського районного суду міста Кіровограда Кулінка Л.Д. (том 1 а.с.137).
Цивільну справу № 404/7033/19, № провадження 2/404/1830/19 прийнято до свого провадження (ухвала судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 31.07.2020 року) ( том 1 а.с. 147).
Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 29 жовтня 2020 року в задоволенні клопотання позивача, ОСОБА_1 , про об`єднання позовних вимог (вх. 19319 від 28.05.2020 року), відмовлено (том 1 а.с.242).
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 15 лютого 2021 року закрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду міста Кіровограда від 29 жовтня 2020 року (т. 2 а.с. 60).
Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 14 липня 2021 року витребувано від фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 : належним чином засвідчені копії підтверджуючих документів про реєстрацію суб`єктом господарювання - фізичною особою-підприємцем, перебування на податковому обліку; належним чином засвідчену копію договору на виготовлення корпусних меблів та столярних виробів № 26 від 17.01.2017 року; додаткові угоди, специфікацій, ескізів, актів та всіх інших додатків та документів, складених на виконання вказаного договору; наявні належним чином засвідчені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших фінансових документів, що стосуються виконання умов договору на виготовлення корпусних меблів та столярних виробів № 26 від 17.01.2017 року; належним чином засвідчені копії книги обліку доходів та витрат за 2017 рік, регістрів, балансу, виписок по банківських рахунках; належним чином засвідчені копії документів, які підтверджують наявність дебіторської заборгованості, що сформувалася у 2017 році за договором на виготовлення корпусних меблів та столярних виробів № 26 від 17.01.2017 року. В іншій частини клопотання, відмовлено. Підготовче засідання відкладено (том 2 а.с.126-127).
Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 15 березня 2023 року прийнято заяву позивача ОСОБА_1 (вх. № 7169 від 22.02.2022 року) про зміну підстав позову. Підготовче засідання відкладено (том 2 а.с.220-221).
Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 03 квітня 2023 року у задоволенні клопотання представника позивача про призначення у справі судової технічної експертизи документів (вх. № 26058 від 13.07.2021 року), відмовлено (том 2, а.с.233).
Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 14 квітня 2023 року витребувано у ОСОБА_3 оригінали: договору на виготовлення корпусних меблів та столярних виробів № 26 від 17.01.2017 року, додаткових угод, специфікацій, ескізів, актів та всіх інших додатків та документів, які є невід`ємними частинами вказаного договору. Підготовче засідання відкладено (том 2, а.с.245).
Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 липня 2023 року клопотання представника позивача про призначення судово-технічної експертизи (вх. № 24596 від 06.07.2023 року), задоволено. Витребувано у ОСОБА_3 оригінали договору на виготовлення корпусних меблів та столярних виробів № 26 від 17.01.2017 року, додаткових угод, специфікацій, ескізів, актів та всіх інших додатків та документів, які є невід`ємними частинами вказаного вище договору. Призначено у справі судово-технічну експертизу проведення якої доручити експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, що знаходяться за адресою: 03057, місто Київ, вулиця Смоленська, будинок № 6. Провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта (т. 3 а.с. 48-50).
Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 14 вересня 2023 року поновлено провадження у справі. Призначено підготовче засідання (т. 3 а.с. 63).
Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 16 листопада 2023 року у задоволенні клопотання представника позивача (вх. № 43321 від 16.11.2023 року), про витребування доказів, відмовлено. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Призначено судове засідання (т. 3 а.с. 95-96).
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. 
Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, вказав, що позивачка не являється стороною спірного договору, який було укладено під час шлюбу з відповідачем, а тому обов`язковою умовою задоволення позову є встановлення судом факту порушення у зв`язку із його укладенням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача. Оспорений позивачем договір на виготовлення корпусних меблів та столярних виробів відповідав волевиявленню сторін правочину. Обумовлені договором роботи ФОП ОСОБА_2 було виконано та відповідачем оплачено, що свідчить про реальне виконання спірного договору та виключає його фіктивність.
Відповідач Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подав до суду заяву (вх. № 1840 від 15.01.2026 року) про розгляд справи за його відсутністю. Зазначив, що позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні (т. 4 а.с. 17).
Розглянувши матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке.
Сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі. Зазначене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 01 серпня 2014 року згідно якого Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції 01 серпня 2014 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та 12 червня 1987 року народження, про що складено відповідний актовий запис № 430. Прізвище після одруження чоловіка: ОСОБА_5 , дружини: ОСОБА_6 . (т. 1 а.с. 22).
ОСОБА_1 04 липня 2017 року звернулася до Ленінського районного суду міста Кіровограда з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (т. 1 а.с. 24-27).
Водночас, ОСОБА_3 14 липня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду міста Кіровограда з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя (т. 1 а.с. 28-31).
Ухвалою Ленінського районного суду міста Кіровограда від 02 жовтня 2017 року вищевказані цивільні справи об`єднані в одне провадження (т. 1 а.с. 32).
Під час розгляду справи про поділ майна подружжя з`ясувалось, що поділу підлягають не тільки об`єкти рухомого та нерухомого майна, а й боргові зобов`язання, а тому числі й за оспорюваним договором про виготовлення корпусних меблів та столярних виробів № 26 укладеним 17 січня 2017 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Загальна сума вказаного договору складає 600370,00 грн (т. 1 а.с. 40-41, 199-200). Сума вказаного договору також підтверджується актом звірки до договору № 26 від 17.01.2017 року (т. 1 а.с. 42, 201).
ОСОБА_2 з 10.12.1994 року зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 1 а.с. 13).
Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію Фізичної особи-підприємця серії В01 № 2503071 ОСОБА_2 зареєстрований як Фізична особа-підприємець з 30.12.1994 року (т. 2 а.с. 134). Також останній має свідоцтво про сплату єдиного податку серії И № 392240 від 14 вересня 2011 року (т. 2 а.с. 135). Також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т. 2 а.с. 136), свідоцтвом платника єдиного податку серії А № 653077 від 15.05.2012 року (т. 2 а.с. 137).
Згідно розписки ФОП ОСОБА_2 25.05.2020 року отримав від ОСОБА_3 600370,00 грн за матеріали та роботу по акту звірки до договору № 26 від 17.01.2017 року (т. 2 а.с. 154). 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (стаття 215 Цивільного кодексу України, пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного України. Статтею 203 цього Кодексу встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. 
Заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. Позивач не є стороною оспорюваного правочину. Обов`язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення із його вчиненням прав чи охорюваних інтересів позивача.
На вимогу особи, яка не була стороною оспорюваного нею договору, договір може бути визнано судом недійсним в тому разі, якщо її порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану.
Заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів: коли права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Отже, вказівка в частині третій статті 215 Цивільного кодексу на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.
Згідно із частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, — відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно з частинами першою, другою статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16.
Постановою Верховного Суду від 24 травня 2018 року справа №522/11043/14-ц, провадження № 61-5024св18, визначено, що «Згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14; цей висновок суд застосовує у цій справі під час оцінки поведінки сторін та обрання належного рішення з приводу розв`язання спору».
Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18: у статті 629 Цивільного кодексу України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 Цивільного кодексу України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду.
Статтею 77 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Частина перша статті 81 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позиція позивача ґрунтується на тому, що оспорюваний договір укладений відповідачами після її звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя з метою створення штучних зобов`язань та збільшення частки ОСОБА_3 під час поділу мана подружжя.
Для доведення своєї позиції щодо невідповідності дати підписання оспорюваного договору даті, вказані в ньому як дата його укладання, позивачем заявлялась судово-технічна експертиза, яка була призначена судом. Водночас на вимогу суду для проведення призначеної судово-технічної експертизи документів, відповідачами не було надано оригіналів документів передбачених спірним договором (специфікації, ескізу визначених п. 1.1, 1.2 спірного Договору), а наданий суду для огляду оригінал спірного договору, сторона відповідача ОСОБА_3 не надала для проведення експертизи мотивуючи можливим пошкодженням договору та запевняючи, що цей договір буде наданий в справі про поділ майна подружжя. Але в цій справі експертиза не проводиться і зважаючи на стадію розгляду цієї справи (судовий розгляд) це право вже сторонами не може бути реалізовано. 
Крім того, на встановлення обставин щодо реального укладення та виконання оспорюваного договору за клопотання представника позивача у відповідача - ФОП ОСОБА_2 судом витребовувались специфікації, ескізу визначених п. 1.1, 1.2 оспорюваного Договору, належним чином засвідчені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших фінансових документів, що стосуються виконання умов договору на виготовлення корпусних меблів та столярних виробів № 26 від 17.01.2017 року; належним чином засвідчені копії книги обліку доходів та витрат за 2017 рік, регістрів, балансу, виписок по банківських рахунках; належним чином засвідчені копії документів, які підтверджують наявність дебіторської заборгованості, що сформувалася у 2017 році за договором на виготовлення корпусних меблів та столярних виробів № 26 від 17.01.2017 року, які суду не були надані, не були надані і відповідні пояснення з приводу відсутності у його розпорядженні вказаних обов`язкових документів, що містять інформацію яка стосується бухгалтерського обліку та фінансової звітності та підтверджує наявність господарських операцій у ході виконання сторонами оспорюваного договору.
Відповідачі безумовно перешкоджали проведенню дослідження. І за приписами статті 109 Цивільного процесуального кодексу України, судом роз`яснювались сторонам вимоги закону про наслідки ухилення від участі в проведенні експертизи, передбачені цією статтею, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. 
Разом з тим, 23.11.2021 року представником відповідача ОСОБА_3 до суду надано копію розписки ФОП ОСОБА_2 від 25.05.2020 року, наданої ОСОБА_3 , за змістом якої ФОП ОСОБА_2 підтверджує, що 25.05.2020 року він як фізична особа-підприємець отримав від ОСОБА_3 оплату за матеріал та роботи по акту звірки до договору № 26 від 17.01.17 року за: 1) двері 5 шт (підвал), 2) станові панелі кінотеатр, 3) двері 7 шт. (1 і 2 пов.), 4) реставрацію дверей АДРЕСА_2 ) сходи дубові, 6) тумбочка під умивальник 2 пов., 7) полички в ванну 2 пов., 8) дзеркало на двері в гардеробну, 9) плінтус 35 м.п. з монтажем, 10) планки дубові на сходи на загальну суму 600370 грн.
Представник відповідача ОСОБА_3 посилався на виконання оспорюваного договору, і з цих підстав вважав позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.
Однак, складення такої розписки суд оцінює критично, так як вона також могла бути складена значно пізніше, можливо, навіть під час розгляду справи, що може свідчити про наявність спільної згоди та мети відповідачів на укладення фіктивного правочину, враховуючи підставу позову.
Крім того, суд вважає, що надана представником ОСОБА_3 розписка про отримання ФОП ОСОБА_2 готівкових коштів у сумі 600370 грн у якості виконання зобов`язанння за спірним договором не є розрахунковим документом, первинним бухгалтерським документом, що також судом ставиться під сумнів щодо здійснення реального розрахунку за оспорюваним договором.
Отже, ухвала Кіровського районного суду міста Кіровограда від 14.04.2023 року про витребування доказів проігнорована. За положеннями частини десятої статті 84 Цивільного процесуального кодексу України, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.
Тому, зважаючи на процесуальну поведінку відповідачів суд визнає ту обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, а також судом враховано ухилення відповідача ОСОБА_3 від подання експертам необхідних оригіналу договору, без якого провести експертизу було неможливо, а саме: фіктивність укладення оспорюваного договору, а також обставин щодо виконання цього договору 
Представник відповідача, адвокат Репело О.В. заперечував проти позову посилаючись на те, що в цій справі позивач намагається визнати правочин фіктивним з метою створити преюдиційну обставину для судового провадження про поділ майна подружжя, що суперечить завданням цивільного судочинства і така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 року у справі № 908/976/19.
Так, рішення у даній справі дійсно буде мати преюдиційне значення при вирішенні спору про поділ майна подружжя.
Однак, згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини другої статті 60 Сімейного кодексу України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відтак, грошові кошти, які згідно оскаржуваного договору, які за доводами відповідачів передані відповідачем ОСОБА_3 відповідачу ФОП ОСОБА_2 також є спільним майном подружжя.
Частиною першою статті 65 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 Сімейного кодексу України).
За змістом частини першої статті 31 Цивільного кодексу України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
З огляду на те, що ціна оскаржуваного договору складає 600370,00 грн вказаний правочин не може бути дрібним побутовим, а відтак, на його укладення необхідна була згода позивача у справі.
Позиція щодо наявності згоди другого з подружжя на укладання правочину, а саме договору позики, де інший член подружжя набував зобов`язання з повернення позичених коштів висловлена у постанові КЦС ВС від 08.05.2019 року у справі № 127/26398/16-ц: «Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову Особа 1 про визнання недійсним договору позики від 22 вересня 2015 року, за яким Особа 2 отримав у борг у Особа 3 кошти у розмірі 45 тис. доларів США строком до 22 вересня 2017 року для оплати за інвестиційними договорами від 22 вересня 2015 року, та задовольняючи зустрічний позов Особа 3, апеляційний суд не перевірив доводів Особа 1 про те, що такий договір позики виходить за межі дрібного побутового, доказів про те, що вона погоджувалась на його укладення Особа 3 не надано. При цьому апеляційний суд виходив із того, що саме Особа 2 сплатив кошти за інвестиційними договорами, що як вже зазначалося вище, є припущенням (частина шоста статті 81 ЦПК України)».
Відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За змістом статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено за домовленістю між ними.
Згідно статті 69 Сімейного кодексу України зазначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Згідно пункту 22 ППВС України № 11 від 21.12.2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 та статтею 372 Цивільного кодексу України. Згідно з пунктом 23 Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України), відповідно до частини 2, 3 статті 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.
Відповідно до частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України укладення договору одним із подружжя породжує цивільні й обов`язки для обох із подружжя, стаття 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором використане в інтересах сім`ї.
Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 Сімейного кодексу України).
Постанова КЦС ВС від 19.03.2025 у справі № 759/11754/23: учасники цивільного обороту доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), тобто з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. Суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Тому в такому разі відбувається використання приватно-правових конструкцій не для захисту прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів іншого із подружжя (чи жінки чи чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі).
Тлумачення як статті 3 Цивільного кодексу України загалом, так і пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України. Правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 Цивільного кодексу України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 Цивільного кодексу України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право «на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Водночас, у справі, що розглядається: очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій - оспорюваний договір - використовується відповідачем ОСОБА_3 для штучного збільшення своєї частки у спільному майні подружжя (позивача та відповідача ОСОБА_3 ) під час його поділу в судовому порядку у справі № 405/3488/17, що розглядається Подільським районним судом міста Кропивницького.
А встановлені обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір є фіктивним, вчиненим на шкоду третій особі, якою у даному випадку виступає позивач по справі, адже виходячи із презумпції дійсності договору, Подільський районний суд міста Кропивницького має врахувати наявний у ОСОБА_3 борг перед ФОП ОСОБА_2 , по оспорюваному договору, що не дозволить в подальшому отримати (стягнути) ОСОБА_1 майно в порядку поділу спільного майна подружжя та збільшить частку ОСОБА_3 у поділі спільного майна подружжя.
Отже, суд переконаний, що в даній справі позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору на виготовлення корпусних меблів та столярних виробів саме для захисту наявного законного порушеного права. 
Тому позивачу надано судовий захист, в обраний нею спосіб, так як судом встановлено, що позивач дійсно має порушене право, і це право порушено відповідачами.
Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню в рівних частинах судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Керуючись статтями 60, 61, 65, 69, 71 Сімейного кодексу України, 15, 16, 31, 202, 203, 206, 207, 208, 215, 216, 221, 234 Цивільного кодексу України, статтями 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
В И Р І Ш И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 , до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору на виготовлення корпусних меблів та столярних виробів, задовольнити.
Визнати недійсним договір на виготовлення корпусних меблів та столярних виробів № 26 від 17 січня 2017 року, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 384, 20 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 384, 20 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ; місце реєстрації: АДРЕСА_4 ; місце проживання: АДРЕСА_5 .
Відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , місце знаходження: АДРЕСА_6 .
Повний текст рішення суду складено 07.05.2026 року.

Суддя Фортечного районного
суду міста Кропивницького Людмила КУЛІНКА 

Суддя Фортечного районного суду 
міста Кропивницького Л. Д. Кулінка