ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2026 року м. Дніпро Справа № 904/5356/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач) 
суддів: Верхогляд Т.А., Мороза В.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Крижний О.М.) від 29.10.2025 р. у справі № 904/5356/25

за позовом Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради, м. Дніпро
до Державного підприємства "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова", м. Дніпро
про стягнення заборгованості, - 

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 р. Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, у якому просило стягнути з Державного підприємства "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова" заборгованість у розмірі 222 942,80 грн, 3 % річних у розмірі 16 784,44 грн, інфляційні збитки в розмірі 50 976,90 грн, пеню в розмірі 20 421,07 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про постачання теплової енергії № 1553 від 07.07.2021 в частині своєчасної та повної оплати за спожиту теплову енергію.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.10.2025 р. у справі № 904/5356/25:
- позов Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради до Державного підприємства "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова" про стягнення заборгованості задоволено частково;
- стягнуто з Державного підприємства "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова" (49047, м. Дніпро, вул. Криворізька, 1, ідентифікаційний код 14308368) на користь Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (49081, м. Дніпро, просп. Слобожанський, 29, оф. 504, ідентифікаційний код 32688148) основний борг у розмірі 222 942,80 грн (двісті двадцять дві тисячі дев`ятсот сорок дві грн 80 коп.), 3 % річних у розмірі 16 779,20 грн (шістнадцять тисяч сімсот сімдесят дев`ять грн 20 коп.), інфляційні збитки в розмірі 50 976,90 грн (п`ятдесят тисяч дев`ятсот сімдесят шість грн 90 коп.), пеню у розмірі 832,74 грн (вісімсот тридцять дві грн 74 коп.) та судовий збір у розмірі 1 749,19 грн (одна тисяча сімсот сорок дев`ять грн 19 коп.);
- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із цим рішенням господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.10.2025 р. у справі № 904/5356/25 в частині відмови в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» (ЄДРПОУ 14308368) про стягнення пені в сумі 19 588,33 грн. (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят вісім гривень 33 коп.) і ухвалити нове рішення про стягнення з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» (ЄДРПОУ: 14308368) на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради пеню в розмірі 20 421,07 грн (двадцять тисяч чотириста двадцять одна гривня 07 коп.).
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема, зазначає, що судом першої інстанції, при неправильному застосуванні Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», було частково відмовлено у стягненні пені, що призвело до ухвалення незаконного рішення, порушення права позивача на стягнення з відповідача за прострочення виконання грошового зобов`язання суми пені, передбаченої договором про постачання теплової енергії.
Апелянт вказує на те, що з відповідачем укладено договір постачання, за яким він отримує теплову енергію як товарну продукцію, та не є споживачем поставленої теплової енергії, як житлово-комунальної послуги в порядку Закону України «Про житлово-комунальні послуги». А тому, на думку апелянта, дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з якою на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, не розповсюджується на відповідача в частині спірних правовідносин.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.12.2025 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.10.2025 р. у справі № 904/5356/25 у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Державне підприємство "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова" не скористалося своїм правом та не надало відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 07.07.2012 між Комунальним підприємством "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (теплопостачальне підприємство) та Державним підприємством "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова" (споживач) укладено договір про постачання теплової енергії № 1553, за яким теплопостачальне підприємство прийняло на себе зобов`язання виробляти та постачати споживачу теплову енергію, а споживач зобов`язався одержувати теплову енергію та здійснювати оплату її вартості теплопостачальному підприємству за встановленими тарифами (цінами) в терміни та на умовах, передбачених цим договором (пункт 2.1 договору).
Відповідно до пунктів 11.1, 11.2 договору цей договір набуває юридичної сили з моменту його підписання і діє до 07.07.2015, а в частині проведення розрахунків за теплову енергію до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Датою підписання цього договору вважається дата, зазначена в правому верхньому куті першої сторінки цього договору. У разі відсутності письмової заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього договору за один місяць до закінчення терміну дії цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах. Кількість пролонгацій по цьому договору не обмежена.
У 2018 році сторони шляхом укладання відповідної додаткової угоди змінили номер договору з № 1553 на № 091553. Також укладено додаткову угоду від 09.12.2021, якою внесено зміни в Додаток № 1 "Розрахунок обсягів теплового навантаження", яким змінено опалювальну площу приміщення, які розташовані у житловому будинку літера А-5 за адресою вул. Робоча, буд. 85 згідно наданого технічного паспорту, що належить споживачу.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", одним з основних обов`язків споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги", в редакції Закону № 2454-VIII від 07.06.2018 "Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг", договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом, а у відповідності до ст. 12, договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України.
04.09.2019 набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України № 830 "Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії", на виконання якої позивачем опубліковано на своєму сайті Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який є договором приєднання.
Таким чином, з моменту набрання чинності Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії припинилася дія договору про постачання теплової енергії № 1553 від 07.07.2012 (із подальшими змінами) і відносини сторін стали регулюватись договором приєднання.
Індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем.
Позивач зазначив, що оскільки протягом 30 днів з моменту опублікування договору і розміщення інформації про договори на інформаційних стендах у відповідача не виникло заперечень щодо його укладання, між позивачем та відповідачем діє Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який є договором приєднання, опублікований 01.10.2019, що набрав чинності 01.11.2019, а наразі на сайті опублікований 01.10.2021 договір приєднання, що набрав чинності 31.10.2021, із подальшими змінами та доповненнями. Позивач обліковує відносини з відповідачем як договір № 091553 від 07.07.2012.
Згідно з п. 7 вказаного договору виконавець забезпечує постачання теплоносія з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску.
Обсяг спожитої у будинку послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будинку за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 (п. 11 договору).
Пунктом 32 договору передбачено, що розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць.
Відповідно до п. 34 договору споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.
Позивач вказує, що на виконання зобов`язань за договором протягом опалювального сезону 2022/2023 впродовж періоду з листопада 2022 року по березень 2023 року включно, надавав послуги з постачання теплової енергії відповідачу за адресою: м. Дніпро, вул. Робоча, буд. 85.
На підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором в частині поставки теплової енергії, позивач надав:
- довідку про розподіл фактично спожитої теплової енергії по приладу обліку встановленого на ж/б по вул. Робоча, буд. 85;
- інформацію про використання теплової енергії будинком за адресою вул. Робоча, 85, згідно архіву приладу обліку за період з 11.2022 по 01.04.2025.
- акти прийому-передачі теплової енергії № 091553 від 30.11.2022 на суму 31 401,58 грн; № 091553 від 31.12.2022 на суму 46 546,73 грн; № 091553 від 31.01.2023 на суму 57 287,90 грн; № 091553 від 28.02.2023 на суму 55 418,53 грн; № 091553 від 31.03.2023 на суму 32 288,06 грн.
Як зазначив позивач, відповідач свої зобов`язання в установленому договором порядку щодо оплати вартості отриманої послуги з постачання теплової енергії за заявлений період з листопада 2022 року по березень 2023 року не виконав, рахунки та акти здачі-приймання теплової енергії своєчасно не отримував та оплату за надані йому послуги не проводив, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 222 942,80 грн, що і стало причиною виникнення спору.
Як встановлено судом першої інстанції з урахуванням умов договору, строк оплати товару є таким, що настав, при цьому відповідач доказів оплати товару у розмірі 222 942,80 грн суду не надав, позовні вимоги визнав.
Судом першої інстанції встановлено, що відзив на позов, у якому визнається позов, підписаний представником відповідача, адвокатом Білозірцевим О.В., який діє на підставі довіреності № 157/1280 від 25.12.2024. Відповідно до вказаної довіреності представник відповідача, зокрема має право визнавати позов повністю або частково.
За викладених обставин судом першої інстанції прийнято визнання позову відповідачем в частині, що не суперечить закону, в частині нарахування інфляційних втрат та 3 % річних згідно з розрахунками суду.
Частково відмовляючи у стягненні з відповідача пені суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в Україні постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" введено карантин, який діяв до 30.06.2023, а також беручи до уваги, що позивач надав відповідачу житлово-комунальні послуги, відповідно підстави для нарахування відповідачу заявленої до стягнення пені з початку карантину по 30.07.2023 (тридцять днів після скасування карантину) відсутні.
Проте судова колегія частково не погоджується з висновками місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені, з огляду на таке.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки, з урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, у частині укладення договору, стягнення суми основної заборгованості, інфляційних втрат та 3 % річних рішення місцевого господарського суду не оскаржується, а предметом апеляційного оскарження у цьому випадку є рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені, то, в силу приписів статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише у цій частині.
Колегія суддів зазначає, що правовідносини між споживачами теплової енергії та постачальниками теплової енергії врегульовані Законом України "Про теплопостачання".
Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.
Теплова енергія – це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу (стаття 1 Закону України "Про теплопостачання").
Тобто, зазначеною нормою визначено, що теплова енергія як товар не використовується для її безпосереднього споживання споживачами комунальних послуг (зокрема, власниками приміщень у багатоквартирному будинку), а визначає перелік саме господарських і технологічних потреб, де її застосування можливе, а саме: для опалення (послуг з централізованого опалення), підігріву питної води (послуг централізованого постачання гарячої води), інших господарських і технологічних потреб (використання, наприклад, у промисловому виробництві). Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 904/7024/17.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; суб`єктами відносин у сфері теплопостачання є фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.
Магістральна теплова мережа - комплекс трубопроводів і споруд, що забезпечують транспортування теплоносія від джерела теплової енергії до місцевої (розподільчої) теплової мережі.
Місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.
Отже, споживачем теплової енергії як товарної продукції в розумінні Закону України "Про теплопостачання" можуть бути як фізичні, так і юридичні особи, які використовують теплову енергію на підставі договору, теплоспоживче обладнання яких (внутрішньобудинкові системи, мережі, устаткування тощо) через тепловий ввід приєднане або має технічні можливості для приєднання до місцевої (розподільчої) теплової мережі. З огляду на зазначене (за умови технічної можливості для приєднання внутрішньобудинкових мереж, теплоспоживчого устаткування до місцевої (розподільчої) теплової мережі) до споживачів теплової енергії належать, зокрема, власники / балансоутримувачі будинків (споруд), будинки яких приєднані до місцевої (розподільчої) теплової мережі. Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.12.2023 у справі № 908/2078/22, від 09.04.2024 у справі № 908/710/23.
Натомість відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках (частина 1 статті 2 цього Закону).
Норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (частина 3 статті 2 цього Закону).
Статтею 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;
індивідуальний споживач – фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;
колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги.
Таким чином, споживачем житлово-комунальних послуг в розумінні Закону України "Про житлово-комунальні послуги" може бути власник (співвласник) нерухомого майна, або за згодою власника користувач об`єкта нерухомого майна, який отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з яким або від імені якого укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. При цьому до колективних споживачів належать лише юридичні особи, яка об`єднують споживачів у будівлі та укладають договори про надання комунальних послуг в інтересах цих осіб.
Державне підприємство "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова" не об`єднує споживачів у будівлі та не укладає договір про надання комунальної послуги в інтересах цих осіб, тому не може вважатися колективним споживачем житлово-комунальних послуг в розумінні Закону України "Про житлово-комунальні послуги".
Згідно з підпунктом 4 пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.
Таким чином, за змістом цього Закону на період дії карантину не здійснюється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.
Водночас споживач теплової енергії несе відповідальність за порушення умов договору з теплопостачальною організацією, відповідних нормативно-правових актів та виконання приписів органів, уповноважених здійснювати державний нагляд за режимами споживання теплової енергії згідно із законом (частина 4 статті 24 Закону України "Про теплопостачання").
Частинами 5, 6 статті 25 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що в разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Предметом укладеного між сторонами договору є постачання теплопостачальним підприємством (позивач) теплової енергії споживачу (відповідачу).
Судова колегія зауважує, що відповідно до умов договору та підписаним сторонами додатків до цього договору приміщення відповідача є нежитловими.
Таким чином, між сторонами укладено договір постачання енергетичними ресурсами, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та поставку, а теплову енергію відповідач отримує саме як товар відповідно до приписів Закону України «Про теплопостачання».
Отже, оскільки Державне підприємство "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова" є суб`єктом господарської діяльності, який отримує теплову енергію для опалення приміщення на підставі договору на постачання теплової енергії, судова колегія констатує, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач звільняється від нарахування та стягнення пені за несвоєчасне здійснення платежів за фактично спожиту теплову енергію на період дії карантину.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).
Відповідно до ст. ст. 625, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 193 Господарського Кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.
Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається (ч. 2 ст. 275 ГК України).
Відповідно до статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (стаття 530 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Пунктом 32 договору передбачено, що розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць.
Відповідно до п. 34 договору споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту постачання теплової енергії позивачем надано, зокрема акти прийому-передачі теплової енергії № 091553 від 30.11.2022 на суму 31 401,58 грн; № 091553 від 31.12.2022 на суму 46 546,73 грн; № 091553 від 31.01.2023 на суму 57 287,90 грн; № 091553 від 28.02.2023 на суму 55 418,53 грн; № 091553 від 31.03.2023 на суму 32 288,06 грн. Обсяги отриманої теплової енергії та суми заборгованості за неї, що зазначені в цих актах, не заперечуються відповідачем.
Виходячи з пунктів 32 та 34 договору граничними термінами з оплати отриманої теплової енергії є:
- за актом прийому-передачі теплової енергії № 091553 від 30.11.2022 на суму 31 401,58 грн – 02.01.2023 р. (оскільки 31.12.2022 р. – субота, то, відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день);
- за актом прийому-передачі теплової енергії № 091553 від 31.12.2022 на суму 46 546,73 грн – 31.01.2023 р.;
- за актом прийому-передачі теплової енергії № 091553 від 31.01.2023 на суму 57 287,90 грн – 28.02.2023 р.;
- за актом прийому-передачі теплової енергії № 091553 від 28.02.2023 на суму 55 418,53 грн – 31.03.2023 р.;
- за актом прийому-передачі теплової енергії № 091553 від 31.03.2023 на суму 32 288,06 грн – 01.05.2023 р. (оскільки 30.04.2023 р. – неділя, то, відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день).
Як вже було зазначено вище, суд першої інстанції встановив, що строк оплати товару є таким, що настав, при цьому відповідач доказів оплати товару у розмірі 222 942,80 грн суду не надав, позовні вимоги визнав.
У зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати за поставлену теплову енергію, позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню у розмірі 20 421,07 грн за період з 02.01.2023 по 05.09.2025.
Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).
Відповідно до п. 45 договору у разі несвоєчасного здійснення платежів споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, що настає за останнім днем граничного строку внесення плати за послугу. Пеня не нараховується за умови наявності заборгованості держави за надані населенню пільги та житлові субсидії та/або наявності у споживача заборгованості з оплати праці, підтвердженої належним чином.
Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України (у редакції, яка була чинною у період існування спірних правовідносин) передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30.03.2020 було доповнено Розділ IX Прикінцеві положення Господарського кодексу України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) пунктом 7 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", з наступними змінами і доповненнями, з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин, який неодноразово продовжувався та був відмінений з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023.
З огляду на наведене, після закінчення строку дії карантину, правові підстави для нарахування пені за період більший, ніж передбачено частиною 6 статті 232 ГК України, відсутні.
Проте, з розрахунку позивача вбачається, що нарахування пені здійснено ним з 02.01.2023, 01.02.2023, 01.03.2023, 03.04.2023, 01.05.2023 по 05.09.2025, що перевищує передбачений частиною 6 статті 232 ГК України період, по кожному зобов`язанню.
Таким чином, апеляційним судом здійснено власний розрахунок пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, згідно з яким за зобов`язаннями, що виникли:
- у листопаді 2022 (акт прийому-передачі теплової енергії № 091553 від 30.11.2022), строк оплати за яким настав 02.01.2023, пеня нараховується на суму боргу 31 401,58 грн за період з 03.01.2023 до 03.07.2023 і складає 571,51 грн;
- у грудні 2022 (акт прийому-передачі теплової енергії № 091553 від 31.12.2022), строк оплати за яким настав 31.01.2023, пеня нараховується на суму боргу 46 546,73 грн за період з 01.02.2023 до 01.08.2023 і складає 847,15 грн;
- у січні 2023 (акт прийому-передачі теплової енергії № 091553 від 31.01.2023), строк оплати за яким настав 28.02.2023, пеня нараховується на суму боргу 57 287,90 грн за період з 01.03.2023 до 01.09.2023 і складає 1 059,83 грн;
- у лютому 2023 (акт прийому-передачі теплової енергії № 091553 від 28.02.2023), строк оплати за яким настав 31.03.2023, пеня нараховується на суму боргу 55 418,53 грн за період з 01.04.2023 до 01.10.2023 і складає 1 019,70 грн;
- у березні 2023 (акт прийому-передачі теплової енергії № 091553 від 31.03.2023), строк оплати за яким настав 01.05.2023, пеня нараховується на суму боргу 32 288,06 грн за період з 02.05.2023 до 02.11.2023 і складає 597,33 грн.
Отже, судова колегія констатує, що загальний розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 4 095,52 грн.
З урахуванням усього вищевикладеного, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд належно та всебічно не дослідив спірних правовідносин між сторонами з урахуванням усіх істотних обставин, що мали місце у цих правовідносинах та впливають на правильне застосування норм матеріального права, та дійшов помилкових висновків про те, що нарахування штрафних санкцій у спірний період з 03.01.2023 по 30.07.2023 було заборонено. Водночас суд першої інстанції ухвалив правильне рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми пені за період після 30.07.2023, у зв`язку з чим додатково підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пеня у сумі 3 262,78 грн, що становить різницю між сумою 4 095,52 грн, що встановлена судовою колегією, та сумою 832,74 грн, що була стягнута за оскаржуваним рішенням суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 129 ГПК України та виходячи з результатів розгляду апеляційної скарги судові витрати по сплаті позивачем судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 028,36 грн слід покласти на останнього, судові витрати по сплаті позивачем судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 605,24 грн слід покласти на відповідача.
З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 123, 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.10.2025 р. у справі № 904/5356/25 – задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.10.2025 р. у справі № 904/5356/25 – скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 19 588,33 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з Державного підприємства "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова" на користь Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради пені у розмірі 3 262,78 грн.
Стягнути з Державного підприємства "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова" (49047, м. Дніпро, вул. Криворізька, 1, ідентифікаційний код 14308368) на користь Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (49081, м. Дніпро, просп. Слобожанський, 29, оф. 504, ідентифікаційний код 32688148) пеню у розмірі 3 262,78 грн.
В решті рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.10.2025 р. у справі № 904/5356/25 – залишити без змін.
Судовий збір у розмірі 3 028,36 грн, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради.
Стягнути з Державного підприємства "Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова" (49047, м. Дніпро, вул. Криворізька, 1, ідентифікаційний код 14308368) на користь Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (49081, м. Дніпро, просп. Слобожанський, 29, оф. 504, ідентифікаційний код 32688148) 605,24 грн судового збору, сплаченого за подання за подання апеляційної скарги.
Видачу наказів, на виконання даної постанови, у відповідності до ст. 327 ГПК України доручити Господарському суду Дніпропетровської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право на касаційне оскарження постанови та строк оскарження встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Головуючий суддя А.Є. Чередко 

Суддя Т.А. Верхогляд 

Суддя В.Ф. Мороз