ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 705/1534/17		
Провадження № 22-ц/821/1281/26		
Категорія: 307000000  	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.
суддів: Карпенко О. В., Сіренко Ю. В.,
секретаря - Кукушкіної А, О.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний нотаріус Уманського міського нотаріального округу Роголь Ганна Ігорівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Головка Олександра Володимировича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Уманського міського нотаріального округу Роголь Ганна Ігорівна, про визнання заповіту недійсним, у складі: головуючого судді Годік Л. С.,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом.
Свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в Уманській міській лікарні померла ОСОБА_3 , яка є її двоюрідною тіткою. Факт їхніх родинних стосунків підтверджується рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 22.07.2016. 
Зазначає, що в силу віку та стану здоров`я ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 здійснювали догляд за нею.
Вказує, що про погіршення стану здоров`я та госпіталізацію ОСОБА_3 до лікарні відповідач не повідомила позивача, а про тяжкий стан здоров`я тітки їй стало відомо зі слів сусідів ОСОБА_3 . 
Також позивач дізналася від відповідача ОСОБА_2 , що у останньої знаходяться ключі від належної тітці квартири, оскільки на її ім`я тіткою складений заповіт. 
Вказує, що після смерті ОСОБА_3 позивач дізналася про наявність заповіту від імені померлої, посвідченого 16.12.2015 приватним нотаріусом Роголь Г. І. та зареєстрованого за реєстровим № 4857, яким вона заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . 
Цим же заповітом ОСОБА_3 скасувала раніше складений заповіт, який був посвідчений завідувачем Уманською міською нотаріальною конторою Копиловим В. І. 13.07.1999 та складений на ім`я ОСОБА_1 . 
Проте, вказаний заповіт на той час не мав юридичної сили, адже після нього ОСОБА_3 складала ще один заповіт на ім`я іншої особи, яка повинна була здійснювати за нею догляд. 
Вважає, що заповіт від 16.12.2015, складений на ім?я ОСОБА_2 , не відповідає чинному законодавству та повинен бути визнаний недійсним, оскільки він не був підписаний спадкодавцем ОСОБА_3 та не відповідає її волі, що є достатньою підставою для визнання його недійсним. 
Вказує, що вона дійшла таких висновків, оскільки, ознайомившись із заповітом переконалась, що підпис на ньому не є підписом ОСОБА_3 , що свідчить про його підроблення, адже він відрізняється від дійсного її підпису. 
Запис про те, що заповіт на прохання спадкодавця записаний нотаріусом з її слів, прочитаний нею вголос до підписання та підписаний особисто о 10 год. 25 хв., як такий, що повністю відповідає її волевиявленню, створений за допомогою технічного запису, а не рукою спадкодавця, хоча спадкодавиця не мала змоги через фізичні вади самостійно прочитати заповіт, викликає сумніви у його дійсності. 
Крім того, вона просила сусідів допомогти знайти їй людину, яка доглядатиме її за успадкування квартири. При цьому, в період часу з 14 грудня по 16 грудня 2015 року ОСОБА_3 повідомляла своїм сусідам про те, що у неї зник паспорт, тому їй потрібно виготовити новий. 
Згодом, відповідач повернула вказаний паспорт, пояснивши, що він упав за стос паперів і тому ОСОБА_3 не могла його знайти. Під час перебування ОСОБА_3 у лікарні, вона заперечувала проти складання заповіту на ім?я відповідача. Вказані обставини і є підставами для визнання заповіту недійсним.
Просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , посвідчений Роголь Г. І., приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області, 16.12.2015 за реєстровим № 4857, за яким спадкодавець заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
Стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

РішеннямУманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що в матеріалах цивільної справи відсутні докази, які б свідчили про те, що оспорюваний заповіт складався недієздатною особою або не відповідав дійсній волі спадкодавця. Відсутні докази і того, що на час видачі такого заповіту або до цього спадкодавець страждала на захворювання, які могли обмежувати її можливість у складанні заповіту чи обмежувати її можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Головко О. В. оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2026 року та постановити нове рішення, яким визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Роголь Г. І. від 16.12.2015 за реєстровим № 4857, за яким спадкодавець заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
Стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті, суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.
Зазначає, що підготовче судове засідання було проведено 28.09.2020 під головуванням судді Коваля А. Б, після чого розгляд справи по суті не відбувся.
20.09.2024 справа була прийнята до провадження ухвалою головуючої судді, проте підготовче судове засідання по справі не було проведене, відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про витребування з медичного закладу документації відносно ОСОБА_3 для додаткового підтвердження стану її зору.
Вважає, що укладення заповіту від імені ОСОБА_3 мало відбутися у присутності двох свідків, тобто відповідно до вимог ст. 1248 ЦК України, але зазначений порядок нотаріусом був порушений.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2026 року залишити без змін.
Зазначає, що до інформації КП «Уманська міська лікарня» від 22.02.2018 № 107 необхідно ставитись критично, так як інформація надана на підставі (форми № 025/о), однак номер медичної карти відсутній. Номер медичної карти амбулаторного хворого (форма № 025/о) збігається з її порядковим номером у картотеці закладу (реєстратурі).
Згідно інформації наданої Уманським міським центром первинної медико-санітарної допомоги на запит адвоката ОСОБА_3 хворіла різними хворобами, однак там не зазначено перебування її на диспансерному обліку в офтальмологічному відділенні поліклініки КП «Уманська міська лікарня» і всі ці дані були взяті з амбулаторної карти за № 1470 за період більше 20 років.
Крім того, як позивач так і свідки підтвердити проведення  ОСОБА_3 операції по відновленню зору у м. Вінниця.
Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову через ненадання позивачем жодних доказів, які б підтверджували факт втрати зору та інші факти зазначені позивачем. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно зі Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 7). 
Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 11 липня 2016 року, заяву ОСОБА_1 задоволено та встановлено факт, що має юридичне значення про те, що ОСОБА_1 є двоюрідною племінницею ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 8).
16.12.2015 приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Роголь Г. І. посвідчено заповіт ОСОБА_3 , яким заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Вказаним заповітом скасований раніше складений заповіт, що був посвідчений 13.07.1999 завідуючим Уманською міською Державною нотаріальною конторою Копиловим В. І. (т. 1 а.с. 9). 
Згідно відповіді на адвокатський запит б/№, від 22.02.2018 № 107, адміністрація КП «Уманська міська лікарня» надала інформацію, що ОСОБА_3 перебувала на диспансерному обліку та лікувалася в офтальмологічному відділенні поліклініки КП «Уманська міська лікарня» з 01.03.2005 по день смерті. Діагноз: помутніння в скловидному тілі, глаукома ІІ Б, катаракта правого ока. Абсолютна глаукома лівого ока. Праве око – знижений зір на до 90%. Ліве око – відсутній зір (т. 1 а.с. 154).

Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
За змістом ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до визначення, яке міститься в ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Нормами книги шостої ЦК України визначено вимоги до особи заповідача (ст. 1234 ЦК України), змісту заповіту (ст. ст. 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (ст. 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (ст. ст. 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.
Так, у ч. 1 ст. 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
Зміст ч. 1 ст. 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у ст. ст. 1247-1249, 1253 ЦК України (постанови Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 466/9242/21; від 10 квітня 2024 року у справі № 683/1110/21). 
Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).
У ст. 1253 ЦК України передбачено, що на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абз. 3 ч. 2 ст. 1248 і ст. 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.
Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою (п. 1.7, п. 1.8, п. 1.11 гл. 3 розд. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5)).
У п. 3-8 гл. 9 Порядку № 296/5 передбачено, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.
Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України мають право виключно особи, суб`єктивні права яких виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів) та порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ч. 1 – ч. 5 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.
У ст. 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.
Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Аналізуючи наведені норми права, можна дійти висновку, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі (постанова Верховного Суду від 23 липня 2024 року у справі № 369/3412/17). 
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення, недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).
Підставою недійсності правочину позивач вказувала на те, що складений від імені її двоюрідної тітки ОСОБА_3 заповіт на ім?я ОСОБА_2 , підписаний не нею особисто, а іншою особою. Зазначала, що ОСОБА_2 не могла його підписати через вади зору.
З матеріалів справи вбачається, що 16.12.2015 приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Роголь Г. І. посвідчено заповіт ОСОБА_3 , яким остання заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . 
Встановлено, що заповіт був складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, посвідчений приватним нотаріусом Роголь Г. І. 
Зі змісту заповіту вбачається, що до підписання заповіт був прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_2 і власноручно нею підписаний.
У підтвердження наявності у заповідача ОСОБА_2 фізичних вад, поганого зору, через які вона не мала змоги підписати заповіт власноруч, позивач посилалась на відповідь на адвокатський запит б/№, від 22.02.2018 № 107, якою адміністрація КП «Уманська міська лікарня» надала інформацію, що ОСОБА_3 перебувала на диспансерному обліку та лікувалася в офтальмологічному поліклініки КП «Уманська міська лікарня» з 01.03.2005 по день смерті. Діагноз: помутніння в скловидному тілі, глаукома ІІ Б, катаракта правого ока. Абсолютна глаукома лівого ока. Проте вже зазначено, що праве око – знижений зір на до 90%. Ліве око – відсутній зір.
Інших доказів, у підтвердження вад зору заповідача, позивачем надано не було, клопотань про витребування доказів, у визначені законом строки, до суду першої інстанції подано не було.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Згідно з ч. 1- ч. 3 ст. 12, ч. 1, ч. 5 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ч. 1 ст. 264 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У даній справі, жодною зі сторін не було заявлено щодо проведення посмертної судової почеркознавчої експертизи, ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час перегляду справи апеляційним судом.
До апеляційної скарги ОСОБА_1 додано відповідь на адвокатський запит від 10.04.2026 № 594/01-02, адміністрація КП «Уманська міська лікарня» надала інформацію, що ОСОБА_3 перебувала на диспансерному обліку та лікувалася в офтальмологічному поліклініки КП «Уманська міська лікарня» з 01.03.2005 по день смерті. Діагноз: помутніння в скловидному тілі, глаукома ІІ Б, катаракта правого ока. Абсолютна глаукома лівого ока. Праве око – знижений зір до 90%, залишок зору 10 %. Ліве око – відсутній зір.
З викладеного вбачається, що надана інформація КП «Уманська міська лікарня» 22.02.2018 та 10.04.2026 різниться.
Крім того, згідно з наявними у справі показів свідків, ОСОБА_3 хоч і потребувала сторонньої допомоги, проте могла самостійно виходити на вулицю, ходила на базар, тощо. 
Як позивач, так і свідки підтвердили бажання ОСОБА_3 скласти заповіт на особу, яка буде її доглядати.
Соціальний працівник зазначила в суді, що ОСОБА_4 повідомляла їй про те, що вже склала заповіт на відповідача, яка її доглядає. У лікарні біля неї була ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , яка купувала необхідні ліки. Згодом їй стало відомо, що ОСОБА_3 померла і її похованням займалася ОСОБА_2 .
Встановивши, що підписання заповіту відбулося з дотриманням вимог закону та відображало дійсне волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним з підстав зазначених позивачем.
Тобто позивачка не довела, що ОСОБА_3 на момент посвідчення заповіту не могла прочитати зміст заповіту в силу стану здоров`я, а саме сліпоти.
Доводи апеляційної скарги щодо процесуальних порушень не заслуговують на увагу, адже, з матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрито ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області 13 квітня 2017 року.
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. З ухвали вбачається, що позивач та її представник не заперечували проти призначення справи до розгляду та вважають, що доказів надано достатньо. 
Після здійснення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 24.09.2024 справу призначено до розгляду.
Після заміни головуючого у справі було досліджено докази у справі, викликано та допитано свідків у справі, тобто суд першої інстанції у відповідності до положень ст. 33 ЦПК України здійснив розгляд справи по суті (т. 1 а.с. 239-240).
Клопотань про повторне проведення підготовчого провадження позивачем заявлено не було. 
Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення заявником норм закону. 
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.
Судові витрати ОСОБА_1 не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Головка Олександра Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 02 липня 2026 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

Ю. В. Сіренко