ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 р. 	Справа № 480/2306/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє як законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_2 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 27.04.2026, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602 по справі №480/2306/26
за позовом ОСОБА_1 , яка діє як законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_2 
до Міністерства оборони України 
про визнання бездіяльності протиправною, скасування протоколу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , яка діє як законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_2 звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просила суд:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у нерозгляді заяви щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із загибеллю (смертю) при захисті Батьківщини її батька, військовослужбовця ЗСУ солдата ОСОБА_3 , в порядку та розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану";
- скасувати пункт 12 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 червня 2023 року № 19/975 про призначення ОГД батькам та доньці померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, солдата ОСОБА_3 в розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю (смертю) її батька, солдата Збройних сил України ОСОБА_3 , під час виконання заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України під час дії військового стану, при захисті Батьківщини, в порядку і розмірах, передбачених пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (15000000,00 грн), та з урахуванням раніше проведених виплат.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 позовну заяву повернуто позивачу.
Позивач, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 та направити справу для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково обчислив строк звернення до суду з моменту зарахування коштів у липні 2023 року. Скаржники наголошують, що платіжна інструкція не містила розшифровки підстав нарахування одноразової грошової допомоги. Копію протоколу Комісії Міністерства оборони України № 19/975 від 19.06.2023 року позивач отримала лише 20 лютого 2026 року, відтак саме з цієї дати розпочався перебіг строку. Поважність причин пропуску строку скаржники також обґрунтовують тривалою правовою невизначеністю щодо порядку застосування Постанови КМУ № 168 у випадку смерті військовослужбовця від захворювання, яка була усунута лише судовою практикою на початку 2026 року, обставинами воєнного стану в прикордонному регіоні (м. Охтирка) та необхідністю захисту інтересів неповнолітньої дитини загиблого солдата ОСОБА_3 .
Згідно з ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження). Статтею 294 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо, зокрема: 3) повернення заяви позивачеві (заявникові). Таким чином, оскаржувана ухвала входить до переліку ухвал суду першої інстанції, визначеного ч. 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на які підлягають розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив передбачений частиною другою статті 122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 201 1-Х 11 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011- XII) визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня. коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині 2 статті 122 КАС України.
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом встановленого законодавством строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Як на поважну причину пропуску строку звернення до суду в апеляційній скарзі представник позивачів вказує, що події, пов`язані з призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю батька ОСОБА_3 відбувалися в грудні 2022 року — червні 2023 року, коли позивачці виповнилося лише 14 років, вона не брала участі в оформленні документів і не володіла в достатній мірі відомостями про юридичні наслідки цієї події для цілей отримання соціального захисту. Інтереси неповнолітньої доньки представляла її законний представник — мати ОСОБА_1 , яка контактувала з уповноваженим органом та подавала необхідні документи за переліком, наданим працівниками ТЦК СП, повністю їм довіряючи.
Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 червня 2023 року № 19/975 батькам та доньці померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, солдата ОСОБА_3 призначено одноразову грошову допомогу в розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала смерть, в сумі 1860750,00 грн. у рівних частках кожному.
Позивачці - неповнолітній ОСОБА_2 - достовірно не було відомо про протокольне рішення про призначення ОГД, його копію вона не отримувала і взагалі не знала про його існування, оскільки усіма справами займалася її мати ОСОБА_1 . У свою чергу, ОСОБА_1 повністю довіряла працівникам ТЦК СП, вважала всі їх дії такими, що в повній мірі відповідають чинному законодавству, і підстав недовіряти службовим особам уповноваженого органу у неї не було. Більше того, працівники ТЦК СП, які оформляли пакет документів на призначення ОГД, запевнили її, що за законом родина померлого має право на отримання ОГД в розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала смерть (2022), в сумі 1860750,00 грн. у рівних частках кожному. Також, всупереч встановленому порядку їй не було надано копії протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 червня 2023 року № 19/975, тому вона не мала достовірної інформації про прийняте рішення, а кошти надійшли на її картковий рахунок 01.07.2023.
Разом з тим на початку 2026 року в ЗМІ почали з`являтися публікації про судові рішення, згідно з якими рішення розпорядника бюджетних коштів про призначення ОГД в подібних випадках визнавались неправомірними із зобов`язанням МО України призначити та виплатити ОГД відповідно до постанови № 168 в розмірі 15 млн. грн і в тих випадках, коли смерть військовослужбовця була пов`язана із захворюванням, а не тільки з кульовими, уламковими та мінно-вибуховими пораненнями. Поява в ЗМІ цієї інформації стала підставою для позивачів у лютому 2026 року звернутися до відповідача з заявою про призначення і виплату ОГД відповідно до постанови № 168 в розмірі 15 млн. грн. на що відповідач офіційним листом від 10.03.2026 відповів фактичною відмовою у призначенні ОГД.
Колегія судів звертає увагу, що позивачі оскаржують рішення, дії, бездіяльність відповідача, вчинені у березні 2026 року, за якими строк звернення до суду ще не сплинув.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що призначення та виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю батька відбувалися в грудні 2022 року — червні 2023 року, коли позивачці виповнилося лише 14 років і вона не брала участі в оформленні документів на призначення ОГД та не володіла відомостями про юридичні наслідки цієї події. Водночас, як вказує представник, її інтереси представляла мати як законний представник. Отже, посилання на вік позивачки є безпідставним, оскільки усі дії щодо оформлення та отримання допомоги вчиняла її мати, яка діяла в інтересах неповнолітньої дитини.
Крім того, колегія суддів не враховує посилання представника на ту обставину, що матері позивачки не було надано копію протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 червня 2023 року № 19/975, оскільки, за повідомленням самого представника, 01.07.2023 на її картковий рахунок надійшли кошти, отже, з цього часу вона достеменно знала про призначення та виплату одноразової грошової допомоги.
Також колегія суддів звертає увагу, що порушення прав позивача пов`язане саме з рішенням комісії від 19.06.2023, а не з листом-відповіддю відповідача на звернення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. Відповідно, доводи представника щодо виникнення підстав для звернення до суду з цим позовом у березні 2026 року — місяці, коли мати позивачки отримала лист відповідача у відповідь на її звернення, не можуть вважатись обґрунтованими та розцінюватись як належна та поважна підстава для поновлення строку звернення до суду. День отримання такого листа не змінює момент, з якого позивач повинна була дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почала вчиняти дії щодо реалізації свого права. Ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в цьому випадку, оскільки такі дії позивач почала вчиняти більш ніж через два роки після винесення оскаржуваного рішення та отримання виплат на картковий рахунок у червні-липні 2023 року.
Поряд з цим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 8 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, смерть солдата ОСОБА_3 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 . Отримавши у липні 2023 року одноразову грошову допомогу в розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, позивачі лише у лютому 2026 року звернулися до Міністерства оборони України із заявою про виплату ОГД у більшому розмірі, тобто з пропущенням як встановленого статтею 122 КАС України процесуального строку звернення до суду для оскарження первинного рішення комісії Міністерства оборони України, так і без належного обґрунтування зволікання з реалізацією своїх прав у межах загальних строків, визначених спеціальним законодавством.
Висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 03 вересня 2019 року у справі №2540/3070/18, від 13 травня 2020 року, у справі №810/2517/18.
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи частини п`ятої статті 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Дотримання строків є гарантією забезпечення рівності сторін та принципу правової визначеності.
Доводи апелянтів про те, що строк звернення до суду слід обчислювати з початку 2026 року, коли у засобах масової інформації з`явилися публікації про судову практику щодо виплати одноразової грошової допомоги в аналогічних випадках, колегія суддів вважає помилковими.
Пункт 3 Порядку № 975 чітко визначає, що днем виникнення права на отримання такої допомоги у разі смерті військовослужбовця є дата, зазначена у свідоцтві про смерть.
Крім того, формування нової судової практики чи ознайомлення з нею через публікації в медіа не змінює встановленого законом порядку обчислення строків. Згадані судові рішення ухвалені за результатами розгляду інших справ стосовно сторонніх осіб, а тому не мають безпосереднього відношення до позивачів і не створюють підстав для поновлення процесуального строку.
Доводи апеляційної скарги, які стосуються правомірності призначення одноразової грошової допомоги та визначення її розміру, фактично зводяться до оспорювання суті рішення комісії Міністерства оборони України від 19 червня 2023 року. Проте законність вказаного рішення комісії не є предметом перевірки на даній стадії судового процесу, оскільки оскаржувана ухвала суду першої інстанції стосується виключно оцінки поважності причин пропуску процесуального строку звернення до суду.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.
Таким чином, позовну заяву подано із тривалим (понад два роки) пропущенням строку на звернення до суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України, і матеріали позовної заяви не містять доказів в обґрунтування поважності причин, які об`єктивно перешкоджали позивачам реалізувати своє право на судовий захист.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог КАС України визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. Обставини, вказані представником позивачів, не є такими, які можна вважати об`єктивно непереборними та такими, що не залежать від волевиявлення особи.
Поряд з іншим, колегія суддів зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббінгс та інші проти Великобританії», справа «Девеєр проти Бельгії»).
Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати нате, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процесе у безладний рух.
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані нате, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).
З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Статтею 123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
За змістом частини другої статті 123 КАС України якщо вказані особою підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Таким чином, суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано виніс ухвалу від 27.04.2026 про повернення позовної заяви у зв`язку із пропуском встановленого законом строку звернення до суду з відповідним позовом та відсутністю поважних причин для його поновлення.
Колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє як законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 по справі №480/2306/26 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   Л.В. Любчич