ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 748/3425/23
провадження № 61-13710св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Прокоф`євим Богданом Івановичем, на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 червня 2024 року у складі судді Хоменко Л. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Шарапової О. Л., Євстафіїва О. К., Скрипки А. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2023 року заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки та скасування державної реєстрації.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 16 серпня 2017 року № 25-12419/14-17-сг затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 та передано йому земельну ділянку загальною площею 0,7800 га із кадастровим номером 7425584900:06:000:6007 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (далі - земельна ділянка). На підставі цього наказу 22 серпня 2017 року внесено відомості про земельну ділянку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до інформації Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 02 серпня 2023 року № 991-001-1304/991-083 земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги р. Річище, яка є протокою (рукавом) р. Дніпро, і відповідно до вимог ВК України належить до земель водного фонду. Ширина прибережної захисної смуги уздовж р. Річище щонайменше має становити 100 м. При цьому, відповідно до Порядку ведення державного водного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 квітня 1996 року № 413, з подальшими змінами, а також згідно з пункту 3.8 Положення про Центральну геофізичну обсерваторію ім. Бориса Срезневського, затвердженим наказом ДСНС України від 15 березня 2018 року № 169, Обсерваторія веде в межах компетенції Державний водний кадастр за розділом «Поверхневі води» та державний облік поверхневих вод. За інформацією Державного агентства водних ресурсів України № 3827/55/11-23 від 04 серпня 2023 року поряд із спірною земельною ділянкою розташований водний об`єкт, який ідентифікується на геопорталі, як рукав Річище, що є рукавом річки Дніпро. З огляду на викладене, ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області розпорядилося землею водного фонду та фактично змінило цільове призначення спірної земельної ділянки із земель водного фонду на землі для ведення особистого селянського господарства попри те, що не є розпорядником даної категорії земель в розумінні статті 122 ЗК України. Таким чином, спірна земельна ділянка, яка на цей час належить ОСОБА_1 , має бути повернута на користь Михайло-Коцюбинської селищної ради як законного розпорядника земель даної категорії. 
Набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку порушує права та інтереси територіальної громади як власника земель, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в статті 14 Конституції України та статті 5 ЗК України. 
Позивач просив суд:
усунути перешкоди у здійсненні Михайло-Коцюбинською селищною радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 0,7800 га з кадастровим номером 7425584900:06:000:6007 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку на користь держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради;
скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1338247374255);
скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 червня 2024 року позов задоволено частково.
Усунено перешкоди у здійсненні Михайло-Коцюбинською селищною радою Чернігівського району Чернігівської області права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 0,7800 га з кадастровим номером 7425584900:06:000:6007, зобов`язавши ОСОБА_1 повернути земельну ділянку на користь держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Чернігівської обласної прокуратури понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 684,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що схемами накладення спірної земельної ділянки на землі водного фонду, виконаних на топографічних картах та матеріалах космічної зйомки, підтверджується, що земельна ділянка входить у межі прибережної захисної смуги для р. Річище. Також з викопіювання з ортофоплану стану місцевості на 2009 рік з нанесенням меж земельних ділянок, зокрема земельної ділянки з кадастровим номером 7425584900:06:000:6007, берегової лінії водних об`єктів та межі 100 метрової прибережної смуги Державного науково- виробничого підприємства «Картографія» від 06 листопада 2023 року № 646, вбачається, що спірна земельна ділянка накладається на межі прибережної захисної смуги водного об`єкта річки Річище (рукав р. Дніпро).
Доводи третьої особи про те, що лист Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського (ЦГО) від 02 серпня 2023 року за № 991-001/991-083 не може вважатись належним та допустимим доказом, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що у зазначеному листі міститься інформація про знаходження спірних земельних ділянок у безпосередній близькості до водного об`єкту р. Річище. При цьому, відповідно до Порядку ведення державного водного кадастру, а також згідно з пункту 3.8 Положення про Центральну геофізичну обсерваторію ім. Бориса Срезневського, затвердженим наказом ДСНС України від 15 березня 2018 року № 169, Обсерваторія веде в межах компетенції Державний водний кадастр за розділом «Поверхневі води» та державний облік поверхневих вод. Крім того, згідно з інформації Державного агентства водних ресурсів України за інформацією, наданою Деснянським БУВР у відповідності до геопорталу «Державний водний кадастр: облік поверхневих вод», водний об`єкт з назвою «Річище» належить до басейну річки Дніпро та за типом гідрографії є рукавом р. Дніпро, площа водозбору становить 1,0 км2. З урахуванням статті 88 ВК України ширина прибережної захисної смуги для рукава Річище (як рукава великої річки Дніпро) становить 100 м. Водогосподарський паспорт зазначеного водного об`єкта до Деснянського БУВР не надходив. Поряд із земельною ділянкою розташований водний об`єкт, який ідентифікується на геопорталі, як рукав Річище, що є рукавом річки Дніпро. Рукав річки - водяний потік, що відійшов у бік від головного русла річки, який нижче за течією знову впадає у цю ж річку, має сформоване відокремлене русло з усіма властивими річковому руслу особливостями морфологічної будови (відповідно до ДСТУ 3517-97). Відповідно, рукав має всі гідрологічні показники, спільні з основною річкою. Крім того, обставина того, що об`єкт під назвою р. Річище є рукавом (частиною) річки Дніпро і саме ці особливості об`єкта визначають і правовий статус та розмір прибережної захисної смуги, яка для великих річок становить не менше 100 метрів і відноситься до водного фонду, встановлено у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року у справі № 748/2226/22, що в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України є підставою для звільнення від доказування.
Скріншот, наданий третьою особою із геопорталу geoportal.davr.gov.ua станом на 2021 рік (а. с. 73), суд не може прийняти до уваги, оскільки він не засвідчений належним чином, а станом на дату розгляду справи судом відсутній вільний доступ до даних Державного водного кадастру, натомість Державне агентство водних ресурсів України як орган який веде водний кадастр надає протилежну інформацію. Тому твердження ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області про те, що р. Річище належить до малих річок, виходячи з листа ГУ Держгеокадастру України в Чернігівській області від 15 березня 2023 року №10-25-0.3-1273/2-23 та листа Деснянського басейного управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів від 16 жовтня 2023 року №931/3-1/ДС-25-23, з яких вбачається, що річка Річище не включена до переліку великих і середніх річок, відтак є малою річкою, а отже і розмір прибережної захисної смуги для малої річки має встановлюватися на рівні 25 метрів, є виключно припущеннями третьої особи, не обґрунтованим жодним належним та допустимим доказом.
На підтвердження віднесення спірної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення відповідач посилається на довідку форми 6-зем, яка не підтверджує цільове призначення земельної ділянки, потребує додаткової оцінки суду, оскільки інформація, надана ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, є статистичною. Водночас, відсутність проекту землеустрою на захисну смугу та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадають під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.
Громадяни чи власники земельних ділянок в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих характерних для земель водного фонду (статті 1, 3, 4 ВК України) природних ознак (наявності річки Річіще (лівий рукав річки Дніпро), її берегових ліній, прибережно-захисних смуг спірної земельної ділянки знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що землі водного фонду відведено з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів. Натомість, із поданих відповідачем доказів установлено, що проектант, ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області та відповідач взагалі не встановлювали статус водного об`єкта.
Долученими до позову доказами доведено знаходження спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги річки Річище, яка є протокою (рукавом) річки Дніпро та відноситься до земель водного фонду. Ширина прибережної захисної смуги уздовж річки Річище щонайменше має становити 100 м, а спірна земельна ділянка повністю накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу р. Річище та належить до водного об`єкта загальнодержавного значення, знаходиться у водозбірному басейні р. Дніпро у безпосередній близькості від водного об`єкта р. Річище, яка має прямий гідрологічний зв`язок з водами річки Дніпро, що ґрунтується на ДСТУ 3517-97 «Гідрологія суші. Терміни та визначення основних понять." Отже, зображені на рис. 1 та 2 (а. с. 31) водні об`єкти виникли за природних умов у заплаві р. Дніпро, були і продовжують залишатися складовими акваторії Дніпра.
За клопотанням відповідача ухвалами Чернігівського районного суду призначалась земельно-технічна експертиза, проведення якої доручено експертам Чернігівського науково-дослідного експертно - криміналістичного центру МВС України чи накладалася земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1 , на прибережну захисну смугу станом на час передання її у приватну власність. Оскільки на дослідження експертам не було надано документації з наявними каталогами координат поворотних точок меж прибережної захисної смуги, а зафіксувати їх станом на дату в минулому (22 серпня 2017 рік - дата державної реєстрації права власності на земельну ділянку) судовим експертом є об`єктивно неможливо, експерт дійшов висновку, що йому не надано вихідних даних, необхідних для проведення дорученої судової експертизи, що унеможливлює її проведення, тому твердження відповідача, що експерт самоусунувся від проведення експертизи не відповідає дійсності.
Отже, при прийнятті наказу ГУ Держгеокадастру не врахувало, що земельна ділянка належить до земель водного фонду, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Дотримання встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим прибережної захисної смуги, з тією метою, щоб навіть потенційне їх порушення не могло зашкодити охороні навколишнього природного середовища в цілому й конкретному водному об`єкту зокрема.
Втручання держави у право власності ОСОБА_1 є виправданим, оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі як національного багатства. Чинне законодавство надає відповідачу додаткові ефективні засоби юридичного захисту після ухвалення цього рішення, зокрема він не позбавлений можливості відновити своє право шляхом пред`явлення відповідного позову до попереднього власника земельної ділянки.
Водночас вимога щодо скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, як в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, так і земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, не є ефективним способом захисту права власника, про що вказав Верховний Суд у постанові від 19 жовтня 2023 року у справі №748/2226/22. Тому в цій частині в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Заступником керівника Чернігівської окружної прокуратури в порядку частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» було повідомлено Михайло-Коцюбинську селищну раду про виявлені порушення та про необхідність вжиття заходів реагування, а в подальшому і про подачу позовної заяви. Таким чином, прокурором дотримано порядок, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», а компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, що є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури задоволено, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 червня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації cкасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.
Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 червня 2024 року в частині розподілу судових витрат змінено, стягнено з ОСОБА_1 на користь Чернігівської обласної прокуратури у відшкодування сплаченого судового збору 8 052,00 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Чернігівської обласної прокуратури у відшкодування судового збору, сплаченого за апеляційний розгляд справи, 8 052,00 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив з того, що передана у приватну власність земельна ділянка накладається за землі водного фонду, а тому позовні вимоги в частині усунення перешкоди у здійсненні Михайло-Коцюбинською селищною радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути її на користь держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради підлягали задоволенню. Апеляційний суд погоджується з висновком суду в цій частині.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для скасування судового рішення у зазначеній частині, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи.
Проте апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, оскільки оскаржуваним судовим рішенням відповідача зобов`язано повернути спірну земельну ділянку селищній раді, не зазначено про витребовування спірної земельної ділянки на користь селищної ради, а тому вказане рішення не буде підставою для внесення відповідних змін до державних реєстрів. Тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації підлягає скасуванню з постановленням у цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.
Аргументи учасників справи
30 вересня 2024 через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що передбачену законом процедуру приватизації зазначеної земельної ділянки з боку ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області та відповідачем було належним чином дотримано.
У матеріалах проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність наявна довідка із державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями станом на 01 січня 2016 року (довідка 6-зем). Згідно з довідкою, яка є складовою проекту землеустрою від 16 березня 2017 року N 31-28-99.1-1885/2-17, станом на 01 січня 2026 року міститься інформація щодо класифікації земельної ділянки, а саме: земельна ділянка, що планується до відведення у приватну власність загальною площею 0,7800, відводиться за рахунок земель запасу на території Мньовської сільської ради, сільськогосподарські землі у тому числі пасовища площею 0,7800 га. Проте суди не досліджують цей беззаперечний доказ та посилаються на припущення сумнівних організацій. 
На підтвердження того факту, що належна йому земельна ділянка знаходить в межах 100-метрової прибережної захисної смуги річки Річище, прокурор надав лист (відповідь на запит) Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського (ЦГО) та лист Державного агентства водних ресурсів України. Такі докази є недопустимими та недостовірними. Саме позивач повинен довести належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами: 1) статус водного об`єкту (для визначення ширини прибережної захисної смуги); 2) ширину ПЗС у меженний період; 3) місцезнаходження спірної земельної ділянки згідно з правовстановлюючими документами, а також точки перетину її з прибережною захисною смугою на момент передання у приватну власність; 4) цільове призначення спірної земельної ділянки.
Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період). Уріз в різні періоди може бути різним. При визначенні розмірів прибережних захисних смуг ВК України та ЗК України надає правового значення насамперед урізу води у так званий меженний період. Водний режим Дніпра визначається добре вираженою весняною повінню та низькою літньою меженню. В обґрунтування своїх тверджень Центральна геофізична обсерваторія імені Бориса Срезневського посилається на топографічні карти 1943 та 1986 років при тому з масштабом 1:100 000. При визначенні відстані між ПЗС та спірною земельною ділянко вказаний заклад взагалі посилається на якісь знімки та фактично з припущенням малює якійсь лінії межі ПЗС та спірної земельної ділянки, при цьому не зазначаючи ні точок координат ПЗС та спірної земельної ділянки, ні їх лінійні розміри. У вказаному листі вказана установа без чіткої прив`язки до дати передання у приватну власність спірної земельної ділянки зазначає лише період з 2004 до 2017 року із вказівкою, що межі русла суттєво не змінились. Посилання на супутниковий знімок є некоректним, оскільки масштаб супутникових знімків не зазначено, а тому не можна однозначно стверджувати, що він співпадає з масштабом ортофотопланів Публічної кадастрової карти. Отже, матеріали справи не містять жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу, який би чітко підтверджував в скількох метрів розміщена спірна земельна ділянка від річки. Крім того, у вказаному листі жодним чином не зазначено хто обстежував спірну земельну ділянку, яким чином, яким сертифікованим приладом та яким чином це прив`язано до часу передання спірної земельної ділянки відповідачу. Крім того, у вказаному листі є посилання на подвоєння ПЗС у разі коли крутизна схилів перевищує три відсотки. В той же час, хто міряв крутизну схилу, коли, якими приладами та ким вони були сертифіковані, а тим більше станом на час передання спірної земельної ділянки у його власність, вказаний лист інформації не містить. 
Оскільки річка Річище має власну географічну назву, отже вона є гідрографічним об`єктом відмінним від об`єкту - річка Дніпро. На момент виділення спірної земельної ділянки, вона знаходилася не біля великої річки, а біля малої річки Річище, статусу притоки чи то рукава вказана річка Річище не мала та не підтверджувалась жодним документом.
Аналогічні недоліки має й лист Державного агентства водних ресурсів України, у якому вказано, що спірна земельна ділянка знаходиться поруч із водним об`єктом, який ідентифікується на геопорталі як рукав Річище, що є рукавом річки Дніпро, та як доказ додано викопіювання з вказаного геопорталу - Державного водного кадастру: облік поверхневих водних об`єктів. В той же час, під час розгляду справи судом встановлено, що на вказаному геопорталі відображається рукав Річище, який знаходиться в Південно-Східній частині України, біля м. Запоріжжя, який є безпосередньо рукавом річки Дніпро. Тобто, на вказаному геопорталі наявна інформація про єдиний такий водний об`єкт як рукав Річище та він знаходиться біля м. Запоріжжя і самі він є рукавом р. Дніпро. Інших даних, які б свідчили безпосередньо, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах ПЗС, вказаний лист не містить. Апеляційний суд не досліджував даний доказ під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
За його клопотанням було призначено земельно-технічну експертизу, проте судовий експерт не зміг надати відповідний висновок, саме у зв`язку з відсутністю необхідної вихідної інформації, в тому числі в компетентних органах, де така інформація мала б бути. Судом неодноразово на виконання клопотання судового експерта витребовувалася відповідні інформація, однак так суду надана і не була. Отже, виникає питання, як встановили факт накладення спірної земельної ділянки на ПЗС працівники ЦГО, з яких вихідних даних вони відштовхувалися, тоді як судовий експерт встановити такий факт не зміг саме через відсутність у компетентних органів необхідної інформації для вирішення цього питання.
Відчуження спірної земельної ділянки з державної у приватну власність відбулося з волі власника (держави) в особі ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області. Будь-яких протиправних дій з боку відповідача, спрямованих на набуття права власності на спірну земельну ділянку, не встановлено. У чому полягає пропорційність, коли від відповідача вимагається повернути земельну ділянку без надання за неї будь-якої компенсації, у позовній заяві жодним чином не обґрунтовується. Більше того, спірна земельна ділянка передалася із видом використання - пасовища. Прокурором так і не зазначено обставин, які б свідчили про необхідність втручання у право приватної власності та пропорційність такого втручання.
Спірна земельна ділянка знаходиться не біля р. Дніпро, а далеко від неї та біля малої р. Річище. Саме тому він чітко усвідомлював, що при виділення спірної земельної ділянки було враховано вимоги щодо врахування прибережної захисної смуги, але як біля малої річки шириною 25 метрів.
05 грудня 2024 року через підсистему «Електронний суд» прокурором Чернігівської обласної прокуратури направлено відзив на касаційну скаргу, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області не мало права розпоряджатися земельною ділянкою, безпідставно змінюючи її цільове призначення, а перебування у приватній власності ОСОБА_1 земельної ділянки завдає шкоду державним інтересам. На підтвердження віднесення спірної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення касатор посилається на довідку форми 6-зем, яка в свою чергу не підтверджує цільове призначення земельної ділянки, оскільки ця інформація ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області є статистичною.
При наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно враховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. Саме Центральна геофізична обсерваторія ім. Бориса Срезневського ДСНС України веде в межах компетенції Державний водний кадастр за розділом «Поверхневі води» та державний облік поверхневих вод, а тому володіє достовірною інформацією щодо гідрологічних характеристик поверхневих водних об`єктів на території України, має повноваження визначати тип і статус водних об`єктів (річок, каналів, проток, озер та водосховищ).
Відповідно до інформації Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського, а також схеми накладення спірної земельної ділянки на землі водного фонду, виконані на топографічних картах та матеріалах супутникової зйомки, підтверджено, що спірна земельна ділянка повністю знаходяться в межах прибережної захисної смуги річки Річище, яка є протокою (рукавом) річки Дніпро. При цьому використовуючи картографічні матеріали у ретроспективі, а саме топографічні карти 1943, 1986 років та супутникові знімки станом на 2022 рік. Крім того, у вказаній інформації зазначено, що у період відведення земельних ділянок у приватну власність з 2004 по 2017 роки русло р. Річище в межах зазначених земельних ділянок суттєво не змінилось, у зв`язку із чим зроблено однозначний висновок, що спірна земельна ділянка, як на період її відведення, так і на даний час, знаходиться в межах прибережної захисної смуги р. Річище, яка є протокою (рукавом) р. Дніпро. Тому обставина того, що об`єкт під назвою р. Річище є рукавом (частиною) річки Дніпро і саме ці особливості об`єкта з назвою Річище, як рукава річки Дніпро, визначають і правовий статус та розмір прибережної захисної смуги, яка для великих річок становить не менше 100 метрів і відноситься до водного фонду, є встановленою судами. У свою чергу ширина прибережної захисної смуги визначена законом.
Звернення прокурора до суду з вимогою повернути територіальній громаді спірну земельну ділянку є задоволення насамперед суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, земель водного фонду.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі; у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення виконання судових рішень відмовлено.
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 357/13718/16, від 13 вересня 2023 року у справі № 707/1711/20-ц, від 02 лютого 2022 року у справі № 707/1924/20, від 10 травня 2023 року у справі № 707/1919/20, від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, від 10 вересня 2021 року у справі № 521/8954/19, від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13, від 23 жовтня 2024 року у справі № 927/909/21, від 05 грудня 2022 року у справі № 372/1290/19, від 19 січня 2022 року у справі № 707/1933/20, від 25 квітня 2017 року у справі № 700/82/17, судове рішення ухвалено з порушенням пунктів 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини
Суди встановили, що наказом ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 16 серпня 2017 року № 25-12419/14-17-сг затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 та передано йому у власність земельну ділянку.
На підставі зазначеного наказу 22 серпня 2017 року внесено відомості про земельну ділянку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником якої є ОСОБА_1 .
Відповідно інформації Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 02 серпня 2023 року № 991-001-1304/991-083 спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги р. Річище, яка є протокою (рукавом) р. Дніпро і відповідно до вимог ВК України належить до земель водного фонду. Ширина прибережної захисної смуги уздовж р. Річище щонайменше має становити 100 м.
Схемою накладення спірної земельної ділянки на землі водного фонду, виконаних на топографічних картах та матеріалах космічної зйомки, підтверджується, що земельна ділянка входить у межі прибережної захисної смуги для р. Річище
З викопіювання з ортофоплану стану місцевості на 2009 рік Державного науково-виробничого підприємства «Картографія» від 06 листопада 2023 року № 646 з нанесенням меж земельних ділянок, берегової лінії водних об`єктів та межі 100 метрової прибережної смуги вбачається, що спірна земельна ділянка накладається на межі прибережної захисної смуги водного об`єкта річки Річище ( рукав р.Дніпро).
Згідно з інформацією Державного агентства водних ресурсів України за інформацією, наданою Деснянським БУВР у відповідності до геопорталу «Державний водний кадастр: облік поверхневих вод» водний об`єкт з назвою «Річище» належить до басейну р. Дніпро та за типом гідрографії є рукавом р. Дніпро, площа водозбору становить 1,0 км2, з урахуванням статті 88 ВК України ширина прибережної захисної смуги для рукава Річище (як рукава великої річки Дніпро) становить 100 м. Водогосподарський паспорт зазначеного водного об`єкта до Деснянського БУВР не надходив. Поряд із земельною ділянкою розташований водний об`єкт, який ідентифікується на геопорталі як рукав Річище, що є рукавом р. Дніпро. Рукав річки - водяний потік, що відійшов у бік від головного русла річки, який нижче за течією знову впадає у цю ж річку. Має сформоване відокремлене русло з усіма властивими річковому руслу особливостями морфологічної будови (відповідно до ДСТУ 3517-97). Відповідно, рукав має всі гідрологічні показники, спільні з основною річкою.
За повідомленням Чернігівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 07 червня 2024 року №СЕ-19/125-24/3129-3Т проведення судової експертизи для вирішення питання «Чи накладається земельна ділянка з кадастровим номером 7425584900:06:000:6007, яка належить ОСОБА_1 , на прибережну смугу станом на час передання її у приватну власність» не є можливим через не надання на дослідження документації з наявними каталогами координат поворотних точок меж прибережної захисної смуги.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження 
№ 61-5252сво23)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).
До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).
За основним цільовим призначенням землі України поділяються на відповідні категорії, зокрема, землі водного фонду (стаття 19 ЗК України).
До земель водного фонду належать, у тому числі, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм (стаття 58 ЗК України та стаття 4 ВК України; тут і далі - у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 60 ЗК України та частини першої статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяють земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Відповідно до частини другої статті 88 ВК України та частини другої статті 60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України).
У пункті «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України передбачено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Частина друга статті 59 ЗК України обмежує можливість передання земель водного фонду у приватну власність випадком безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).
Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України), відповідно до яких прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Оскільки законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду, в тому числі прибережних захисних смуг, то при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Такі висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2020 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово зазначала про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 96); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 45)).
Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (абзац п`ятий пункту 143), від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2020 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18) зазначено, що до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
У пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що:
«заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 цс18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. 
Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18, пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473 цс 18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2024 року у справі № 748/3368/23 вказано: 
«82. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13).
83. Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на таку вимогу не поширюється позовна давність.
87. Факт знаходження спірних земельних ділянок у межах 100-метрової прибережної захисної смуги річка Річище, яка є протокою річки Дніпро, що відповідно до вимог ЗК України та ВК України відноситься до земель водного фонду, встановлено судами попередніх інстанцій на підставі наданих стороною позивача належних та допустимих доказах, яким судами надана належна оцінка, а саме: повідомленням ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області № 10-25-0.3-1273/2-23 від 15 березня 2023 року, інформації Державного агентства водних ресурсів України № 3827/5/5/11-23 від 04 серпня 2023 року та № 227/ЧГ/5/21-23 від 09 серпня 2023 року, листа Деснянського басейнового управління водних ресурсів № 391/3-1/ДС/25-23 від 16 жовтня 2023 року, інформацією Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 02 серпня 2023 року за № 991-001/991-083.
93. Слід також зазначити, що обставина того, що об`єкт під назвою р. Річище є рукавом (частиною) річки Дніпро і саме ці особливості об`єкта з назвою Річище, як рукава річки Дніпро, визначають і правовий статус та розмір прибережної захисної смуги, яка для великих річок становить не менше 100 метрів і відноситься до водного фонду, встановлено у постановах Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року у справі № 748/2226/22, від 01 листопада 2023 року у справі № 748/2090/22.
94. Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що інформація Державного агентства водних ресурсів України № 3827/5/5/11-23 від 04 серпня 2023 року та № 227/ЧГ/5/21-23 від 09 серпня 2023 року, лист Деснянського басейнового управління водних ресурсів № 391/3-1/ДС/25-23 від 16 жовтня 2023 року, інформація Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 02 серпня 2023 року за № 991-001/991-083 не є належними доказами, які б підтверджували місцезнаходження спірної земельної ділянки в межах земель водного фонду, зводяться до необхідності здійснення переоцінки зібраних у справі доказів, які були предметом дослідження судів попередніх інстанцій, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.
95. Верховний Суд погоджується із висновками судів про те, що вимога прокурора про скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірні земельні ділянки не підлягає задоволенню, оскільки така вимога є неефективним способом захисту в цьому спорі.
97. Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
98. Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації, тому вимога про скасування такого рішення не є належним способом захисту права або інтересу позивача. Подібні за змістом висновки зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження 
№ 12-184гс18, пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-386цс18, пункт 74), від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункт 8.1).
99. За встановленими у справі обставинами, ОСОБА_1 є кінцевою набувачкою спірних земельних ділянок, а тому у такому випадку оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування (у тому числі рішень державного реєстратора), наступних договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника, тому відповідні доводи касаційної скарги прокурора підлягають відхиленню.
100. До спірних правовідносин підлягають застосування положення статті 391 ЦК України, а ефективним способом захисту порушених прав позивача є вимога зобов`язати повернути земельну ділянку (негаторний позов), що узгоджується із усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду.
106. Верховний Суд вважає, що можливість повернення на користь держави земельної ділянки особою, яка незаконно або свавільно заволоділа нею, має нормативну основу в національному законодавстві, а також має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.
107. Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель водного фонду.
108. У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц провадження № 14-2цс21 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
111. Суд першої інстанції надав оцінку питанню втручання держави у право власності ОСОБА_1 ,констатувавши, що таке є виправданим, оскільки недотримання законодавчої заборони надання у приватну власність визначеної категорії земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. «Суспільним», «публічним» інтересом у вимогах прокурора можна вважати також забезпечення охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення, та інших дій, які можуть погіршити його природний стан, завдавати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, завдати інших екологічних проблем.
112. Як зазначено у цій постанові, заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Наявність державної реєстрації права власності за порушником та фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою.
113. Отже, повернення на користь держави земельної ділянки такою особою не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність- один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц (пункт 7.47), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження (№ 14-446цс18)).
У справі, що переглядається:
звертаючись до суду з цим позовом, заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури зазначав, що передана у власність відповідачу земельна ділянка на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 16 серпня 2017 року № 25-12419/14-17-сг знаходиться в межах прибережної захисної смуги уздовж р. Річище, яка є рукавом річки Дніпра і належить до земель водного фонду. У зв`язку з цим позивач просив усунути перешкоди у здійсненні Михайло-Коцюбинською селищною радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку на користь держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради, а також скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку та саму земельну ділянку в Державному земельному кадастрі;
суди встановили, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги р. Річище, яка є рукавом річки Дніпра, що відповідно до вимог ЗК України та ВК України належить до земель водного фонду та повністю накладається на землі водного фонду, а саме на 100-метрову прибережну захисну смугу р. Річище (лівий рукав річки Дніпра). Вказані обставини підтверджуються інформацією, наданою Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 02 серпня 2023 року № 991-001-1304/991-083; схемою накладення спірної земельної ділянки на землі водного фонду, виконаною на топографічних картах та матеріалах космічної зйомки; інформацією Державного агентства водних ресурсів України за інформацією, наданою Деснянським БУВР у відповідності до геопорталу «Державний водний кадастр»;
суди зробили висновок, що об`єкт під назвою р. Річище є рукавом (частиною) річки Дніпра і саме ці особливості об`єкта визначають і правовий статус та розмір прибережної захисної смуги, яка для великих річок становить не менше 100 метрів і належить до водного фонду (а не є малою річкою, розмір прибережної захисної смуги якої становить 25 м), що підтверджується належними і достатніми доказами, а також є встановленою обставиною у інших подібних справах;
за таких обставин суди зробили правильний висновок про наявність підстав для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою шляхом повернення її на користь держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області;
суд першої інстанції надав оцінку питанню втручання держави у право власності ОСОБА_1 , констатувавши, що таке є виправданим, оскільки недотримання законодавчої заборони надання у приватну власність визначеної категорії земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі як національного багатства та положення законодавства України. «Суспільним», «публічним» інтересом у вимогах прокурора можна вважати також забезпечення охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення, та інших дій, які можуть погіршити його природний стан, завдавати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, завдати інших екологічних проблем. В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Отже, повернення на користь держави земельної ділянки такою особою за обставин цієї справи не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції;
суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову прокурора в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації права власності на неї, правильно виходив з того, що у цій категорії справ належним способом захисту є вимога про повернення земельної ділянки на користь держави. Рішення суду про повернення нерухомого майна забезпечуватиме відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідних відомостей про права відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»;
апеляційний суд зазначене не врахував та помилково скасував рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на земельну ділянку і її задовольнив;
апеляційний суд також ухвалив рішення про скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації права власності за відповідачем на земельну ділянку, проте прокурор такої вимоги не заявляв. Крім того, апеляційний суд не врахував, що Державний земельний кадастр є державною геоінформаційною системою відомостей про землі в України, який призначений для обліку земель та державної реєстрації земельних ділянок, а не прав власності на них. Тому постанову апеляційного суду в цій частині належить скасувати. При цьому касаційний суд не аналізує рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки, оскільки позивач постанову апеляційного суду в цій частині не оскаржує.
Наведені у касаційній скарзі інші доводи, що суди не дослідили та не надали належної оцінки доказам, які містяться у справі, зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Такі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які є посилання в касаційній скарзі, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина перша статті 410 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2024 року у справі № 748/3368/23, не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення в частині задоволеної позовної вимоги про повернення земельної ділянки ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права, постанова апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі державної реєстрації права власності, зміни рішення суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат, а також стягнення судових витрат за апеляційний розгляд ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення в частині задоволеної позовної вимоги про повернення земельної ділянки ? залишити без змін, постанову апеляційного суду скасувати в частині задоволених позовних вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі державної реєстрації права власності, зміни рішення суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат, а також стягнення судових витрат за апеляційний розгляд, а рішення суду першої інстанції в цій частині залишити в силі.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Враховуючи результат касаційного оскарження, з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 належить стягнути частину судових витрат на сплату судового збору за подання касаційної скарги в сумі 10 736,00 грн.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 червня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року в частині задоволених позовних вимог заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області до  ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки залишити без змін.
Скасувати постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року в частині задоволених позовних вимог заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , зміни рішення суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат, а також стягнення судових витрат за апеляційний розгляд.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 червня 2024 року в зазначеній частині залишити в силі.
Стягнути з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 частину судових витрат на сплату судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанціїв сумі 10 736,00 грн.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Чернігівського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року в скасованій частинівтрачає законну силу і подальшому виконанню не підлягає.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко