ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

18 травня 2026 року	Справа №160/30741/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін в письмовому провадженні у м. Дніпрі адміністративну справу №160/30741/25 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

24.10.2025 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправним і скасувати наказ Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08 січня 2025 року № 237-к «Про встановлення надбавок за вислугу років на державній службі державним службовцям Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)» в частині встановленого ОСОБА_1 розміру надбавки за вислугу років державної служби на 2025 рік, а саме у період з 01 січня 2025 року на рівні 30 % місячного посадового окладу; зобов`язати Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 надбавки за вислугу років державної служби з 1 січня 2025 року відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу», а саме на рівні 50 відсотків посадового окладу; стягнути з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 35 233,33 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є працівником Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Вказує, що відповідно до наказу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08.01.2025 року № 237-к їй встановлено надбавку за вислугу років державної служби на 2025 рік -30%. Правовою підставою його винесення були: пункт 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік" від 19.11.2024 № 4959-ІХ, Порядок обчислення стажу державної служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 229. Вважає, що вказаний наказ у частині встановленого розміру надбавки за вислугу років державної служби на 2025 рік є протиправним, прийнятим без дотримання чинних норм Закону України "Про державну службу", порушує її право на належну оплату праці, а тому підлягає скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 року позовну заяву було залишено без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.11.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 року скасовано ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.11.2025 року про повернення позовної заяви, справу направлено для продовження розгляду до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2026 року справу № 160/30741/25 передано для продовження розгляду судді Озерянській С.І.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.03.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/30741/25. Розглядати справу вирішено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
07.04.2026 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що наказ міжрегіонального управління від 08.01.2025 №237-к «Про встановлення надбавок за вислугу років на державній службі державним службовцям Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), зокрема, у частині встановленого ОСОБА_1 розміру надбавки за вислугу років державної служби на 2025 рік, а саме у період з 01 січня 2025 року на рівні 30 % місячного посадового окладу, прийнятий відповідно до абзацу другого пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» (норми якого є чинними та неконституційними не визнавались) є правомірним. Вказує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2026 року справі № 240/7215/24 навела узагальнені висновки про те, що нарахування та виплата у 2024 році державним службовцям надбавки за вислугу років має відбуватися з урахуванням вимог пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, який є аналогічним пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059-IX. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.04.2026 року відмовлено в задоволенні клопотання Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.
04.05.2026 року до суду позивачем надано відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві.
04.05.2026 року до суду відповідачем подані заперечення на відповідь на відзив, в яких наведено аналогічні доводи, які викладені у відзиві на позовну заяву.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 станом на час подання до суду позову перебувала на посаді головного спеціаліста Центрального відділу з питань нотаріату Управління нотаріату Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Пунктом 1.70 наказу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08 січня 2025 року № 237-к «Про встановлення надбавок за вислугу років на державній службі державним службовцям Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)» ОСОБА_1 відповідно до п. 13 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" від 19 листопада 2024 року № 4959-ІХ та Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 229, встановлено з 01.01.2025 надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 30 відсотків посадового окладу за 33 роки стажу державної служби.
Відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 06.05.2025 року №517 Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перейменовано у Дніпровське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України.
Не погодившись із вищезазначеним наказом та зважаючи на те, що внаслідок його видання порушено право на належний рівень оплати праці державних службовців, позивач звернулася до суду із даним адміністративним позовом. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус державного службовця та коло його основних прав, гарантій і обов`язків визначено у Законі України "Про державну службу", у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). У статті 1 цього Закону визначено поняття "державний службовець", яким є громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про державну службу" державний службовець має право, зокрема, на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).
Частиною 1 статті 50 Закону України "Про державну службу" передбачено, що Держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
Згідно із частиною 2 статті 50 Закону України "Про державну службу" заробітна плата державного службовця складається, зокрема, з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).
Тож заробітна плата державного службовця має обов`язкову (сталу) складову, яка є фіксованою виплатою та, по суті, основною винагородою за виконання посадових обов`язків, а також факультативну (необов`язкову) складову, яка залежить від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу, є винагородою за ініціативну роботу, своєчасне і якісне виконання завдань, виконання додаткового обсягу завдань.
Надбавка за вислугу років є складовою обов`язкової частини заробітної плати державного службовця та згідно із частиною 1 статті 46 Закону України "Про державну службу" обумовлена досягненням особою певного стажу державної служби.
Розмір такої надбавки за приписами частини 1 статті 52 Закону України "Про державну службу" визначається на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Водночас у пункті 11 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" від 19.11.2024 року № 4059-IX (далі - Закон №4059-IX) законодавець визначив, що у 2025 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад, з урахуванням класифікації посад, проведеної у 2024 році, крім державних органів, зазначених у пунктах 16 та 17 цього розділу та частині сьомій статті 50 Закону України "Про державну службу".
В силу пункту 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" у 2025 році оплата праці державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з:
1) сталої заробітної плати - посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, інших доплат, передбачених законами України;
2) варіативної заробітної плати - премій, компенсацій за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця та за вакантною посадою державної служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Норми Закону України "Про державну службу" щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Набрання чинності Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" (зокрема, пунктом 13 його розділу "Прикінцеві положення") сприяло формуванню в позивача враження, що з 01 січня 2025 року питання про визначення розміру надбавки за вислугу років державним службовцям по-різному врегульовано двома окремими законами, що нібито показує наявність колізії в національному законодавстві.
Таку "колізію" позивач пропонував вирішити на користь спеціальної норми, якою, на її переконання, в цій ситуації є приписи Закону № 889-VIII.
У правовій доктрині розрізняють різні види конкуренції правових норм: та, що пов`язана з колізією норм у законодавстві, й та, що не пов`язана з такою колізією. Тобто категорія конкуренції різних правових норм є більш загальним поняттям.
Колізія (від лат. сollisio - зіткнення) у законодавстві - це різновид юридичних колізій, що виникають за наявності розбіжності (зокрема, суперечності) між нормами права, які закріплені в законодавстві та регулюють одній і ті самі суспільні відносини.
За наявності колізії зміст однієї норми права повністю чи частково заперечує зміст іншої, що призводить до ситуації, за якої правовідносини по-різному регулюються окремими нормами. Серед колізій у законодавстві розрізняють, зокрема, темпоральну (залежно від часу прийняття правової норми), ієрархічну (залежно від юридичної сили документа, в якому визначена відповідна норма) та змістову (між загальними і спеціальними нормами права) колізії.
Інший різновид конкуренції правових норм - та, що не пов`язана з колізією в законодавстві, - виникає тоді, коли норми права прямо не суперечать одна одній. Тобто така конкуренція правових норм має місце в ситуації, коли на врегулювання одного і того ж аспекту суспільних відносин претендують одночасно дві або більше правові норми, які за своїм змістом не суперечать одна одній, мають тісний взаємний зв`язок і залежність.
У цій справі, пізніше прийнятим Законом № 3460-ІХ визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
До того ж у цьому Законі визначено, що норми раніше прийнятого Закону України "Про державну службу" про умови та порядок оплати праці державних службовців застосовуються лише в тій частині, що не суперечить цьому Закону.
З наведеного логічно випливає, що норми Закону України "Про державну службу" щодо оплати праці державних службовців, які суперечать Закону про державний бюджет, не застосовуються, бо їхню дію зупинено на період чинності відповідних приписів Закону № 4059-ІХ.
Таке тлумачення дозволяє зробити висновок, що у спірних правовідносинах немає колізії, а відтак немає потреби у віднайденні механізму її подолання, оскільки є пряма норма Закону № 4059-ІХ, яка зупинила дію норми Закону України "Про державну службу" та чітко врегульовує особливості оплати праці певних категорій державних службовців, що виключає потребу у відшукуванні іншої норми права для регулювання цих відносин.
Щодо конкуренції правових норм, яка не пов`язана з колізією у законодавстві, то варто зазначити, що вона існує, втім, вирішуючи її, знову ж таки потрібно враховувати те, що частина перша статті 52 Закону України "Про державну службу" з 01 січня 2025 року з огляду на пряму вказівку в пункті 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 4059-ІХ не застосовується на період чинності останнього. Тобто дія однієї конкуруючої норми фактично зупинена, а інша норма, запроваджена новішим законом, діє та регулює спірні відносини.
Тож визначення механізму обчислення надбавки за вислугу років та її граничного розміру з 01 січня 2025 року врегульоване винятково Законом № 4059-ІХ, а ситуації, за якої одні й ті ж правовідносини по-різному впорядковуються окремими нормами права, не спостерігається.
Регулювання спірних суспільних відносин є однозначним, передбачуваним і чітким, що забезпечує дотримання принципу правової визначеності в питанні нарахування та виплати державним службовцям надбавки за вислугу років.
Крім того, відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Складовою принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, полягає в обов`язковому дотриманні та виконанні правових норм усіма суб`єктами. Суть цього принципу також вимагає, аби держава встановлювала зрозумілі, несуперечливі, чіткі правила та приписи, які мають неухильно виконуватися.
Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що до моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання нормативно-правового акта чи його окремих приписів неконституційними такі приписи зберігають чинність і є обов`язковими для всіх суб`єктів правовідносин, зокрема й для органів державної влади та їх посадових осіб.
Тож відповідно до такої фундаментальної засади, як правовладдя (верховенство права), складовою якої є принцип правової визначеності, жоден орган державної влади не звільняється від обов`язку дотримуватися закону, який зберігає чинність до його скасування або зміни в установленому конституційним порядком способі.
Велика Палата Верховного Суду також наголошувала, що законодавець формує єдину систему законодавства у сфері публічних правовідносин, в якій презюмується конституційність кожного схваленого парламентом закону до моменту спростування цієї презумпції рішенням Конституційного Суду України.
Такий висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала в постанові від 11 грудня 2025 року в справі № 990/244/23.
Отже, у відповідача не було підстав не застосовувати приписи пункту 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 4059-IX під час визначення позивачу розміру надбавки за вислугу років на державній службі.
Крім того, за відомостями загальнодоступних джерел інформації (зокрема, офіційного вебсайту Конституційного Суду України) на вирішенні цього суду не перебуває питання конституційності пункту 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 4059-IX.
Тобто протягом 2025 року приписи наведеної норми права були чинними, неконституційними не визнавалися, у зв`язку із чим підлягали неухильному дотриманню як з боку працівників - державних службовців, так і з боку органів державної влади - розпорядників бюджетних коштів.
Крім того, суд наголошує, що саме лише зменшення граничного розміру надбавки державним службовцям за вислугу років не обов`язково свідчить про звуження соціальних прав і гарантій працівника, зокрема, його права на належний рівень оплати праці.
Таку дію законодавця не можна розглядати відокремлено від інших дій, які здійснені ним одночасно з метою змінити структуру оплати праці державних службовців певної категорії, а саме: підвищити посадові оклади, оскільки відповідна надбавка є лише окремою складовою грошового забезпечення державного службовця, грошовий вираз якої безпосередньо залежить від розміру його посадового окладу.
Узагальнюючи наведене, розглядаючи зразкову справу Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2026 року у справі № 240/7215/24 констатувала, що відповідні приписи абзацу другого пункту 12 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 3460-IX не визнані неконституційними, так само немає підстав для власного висновку за частиною четвертою статті 7 КАС України, адже у спірних правовідносинах зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі не призвело до звуження соціальних прав і гарантій державного службовця, зокрема і його права на належний рівень оплати праці.
Також, Велика Палата Верховного Суду, оцінюючи приписи абзацу другого пункту 12 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 3460-IX, зазначила, що зміни в підходах до оплати праці державних службовців, елементом яких є зменшення надбавки за вислугу років до 2 відсотків за кожен рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, обумовлені реалізацією євроінтеграційних вимог щодо вступу України до Європейського Союзу, зокрема, виконанням програми Європейського Союзу "Ukraine Facility Plan".
Такі зміни, як уже зазначалося, не пов`язані з потребою збалансування чи оптимізації видатків Державного бюджету України, зокрема й у зв`язку з уведенням воєнного стану. Навпаки, кінцевою метою запровадженої реформи є збільшення привабливості посад державної служби для кваліфікованих спеціалістів та підвищення конкурентоспроможності оплати праці державних службовців у порівнянні з приватним сектором.
Отже, зміни, введені законодавцем, щодо розміру надбавки за вислугу років на державній службі не були довільними та свавільними, адже зазначені зміни були елементами такого тривалого процесу, як реформа оплати праці державних службовців, яка заздалегідь оголошена державою та поступово нею впроваджена. Ці зміни носили системний характер і зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі відбулося одночасно зі зростанням посадового окладу, тому ці зміни мали зрозумілу легітимну мету - підвищення рівня незалежності та фінансової забезпеченості певної категорії державних службовців, покращення статусу державного службовця загалом.
Надавши таку оцінку Закону № 4059-IX, зокрема приписам пункту 13 розділу "Прикінцеві положення", Велика Палата Верховного Суду фактично застосувала трискладову конструкцію таких елементів-цінностей права, як справедливість, доцільність і правова визначеність.
Щодо справедливості (загальної рівності), то ідею законодавця, втілену у згаданих змінах, суд розуміє як запровадження ним більш рівного підходу до оплати праці державних службовців, а саме тих державних службовців, які тільки працевлаштувалися на посаду державної служби, та тих, які мають набагато більший стаж державної служби.
Такий елемент права, як його доцільність відображає суспільну та індивідуальну мету. Відповідно доцільність зміни оплати праці державних службовців полягає у залученні молодих спеціалістів до державної служби та підвищенні гарантій їхньої незалежності. Остаточною метою запроваджених змін є підвищення матеріальної забезпеченості державних службовців та престижності їхніх посад.
Правова визначеність як елемент цінностей права полягає у чіткості, визначеності, зрозумілості й передбачуваності закону та має розумітися як засада забезпечення справедливості. Правова визначеність є вимогою до права задля втілення його суспільної та індивідуальної мети як прояву доцільності та досягнення загальної рівності як прояву справедливості. У цьому контексті суд враховує чіткість та зрозумілість регулювання відносин у питанні нарахування та виплати державним службовцям надбавки за вислугу років, а також його передбачуваність, що простежується в запланованості запровадження змін в оплаті праці державних службовців, прогнозованість та послідовність дій законодавця у впровадженні згаданої реформи.
Додатково у цьому аспекті потрібно згадати, що в межах реформи оплати праці державних службовців статтю 52 Закону України "Про державну службу" було викладено в новій редакції, а саме в редакції Закону України від 11 березня 2025 року № 4282-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо впровадження єдиних підходів в оплаті праці державних службовців на основі класифікації посад", який набрав чинності 01 квітня 2025 року. Частина перша згаданої статті визначає, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. Отже, законодавець фактично імплементував приписи, які були ним раніше визначені в абзаці другому пункту 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 4059-IX, у частину першу статті 52 Закону №889-VIII, що є проявом послідовності дій законодавця у впровадженні реформи оплати праці державних службовців.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2026 року у зразковій справі №240/7215/24 прийшла до висновку, що нарахування та виплата у 2024 році державним службовцям надбавки за вислугу років має відбуватися з урахуванням вимог пункту 12 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 3460-IX на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Отже, підсумовуючи вищевикладене, зміни щодо розміру надбавки за вислугу років на державній службі в сукупності зі збільшенням посадового окладу не є проявом очевидного свавілля та в кінцевому результаті не призвели до реального порушення будь-яких прав позивача як державного службовця. Саме лише зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі не спричинило звуження соціальних гарантій і зменшення загального розміру грошової винагороди, а є складовим елементом послідовного та виваженого підходу держави до поступового підвищення конкурентоспроможності заробітних плат на посадах державної служби.
Таким чином, суд приходить до висновку, що приймаючи оскаржуваний наказ в частині установлення позивачу надбавки за вислугу років, відповідач діяв на підставі та відповідно до приписів пункту 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", та з урахуванням проведення класифікації посад державної служби.
Отже, вимога позивача про визнання протиправним та скасування наказу є необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Відповідно не підлягає задоволенню похідна вимога про зобов`язання вчинити певні дії та стягнути суму у розмірі 35 233,33 грн.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
За вказаних обставин, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 2, 139, 242-246, 250, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя С.І. Озерянська