ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 червня 2026 року	справа № 380/10062/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 з вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення повного розрахунку із ОСОБА_1 при звільненні;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за шість місяців у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, обчислене з урахуванням середньоденного грошового забезпечення станом на дату звільнення 06.08.2021 та відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, без застосування принципу співмірності, у розмірі 83072,08 грн;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати грошового забезпечення за період з 07.08.2021 (період початку припинення виплати грошового забезпечення в належних розмірах) по 28.04.2026 (день закінчення періоду невиплати грошового забезпечення в належних розмірах, встановлений на підставі рішення суду у справі № 380/15842/24).
В обґрунтування позову зазначено несвоєчасність проведення з позивачем розрахунку при звільненні. Позивач вказала, що при виключенні її зі списків особового складу військової частини з нею не було проведено повного розрахунку, а належні суми грошового забезпечення виплачено лише 29.04.2026 на виконання рішення суду, а не у день виключення зі списків (06.08.2021). З огляду на викладене позивач вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до приписів статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, а також компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, тому звернулася до суду із цим позовом.
Ухвалою судді від 25.05.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечено. В обґрунтування заперечень зазначено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.04.2023 у справі № 380/960/23, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2023, з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2021 по 22.12.2022 у розмірі 15022,40 грн, а тому, на думку відповідача, повторне нарахування середнього заробітку за один і той самий період суперечить обмеженню, встановленому статтею 117 КЗпП України, та свідчить про тотожність позовів. Крім того, відповідач послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, згідно з якою обмеження періоду нарахування відшкодування шістьма місяцями не нівелює необхідності застосування судом принципів розумності, справедливості та пропорційності (співмірності), та просив урахувати критерії зменшення розміру відшкодування, зокрема загальний розмір виплачених позивачу при звільненні сум. Щодо вимоги про компенсацію втрати частини доходів відповідач зазначив, що позивач до військової частини із відповідною заявою не зверталася, а відповідач у такій виплаті не відмовляв, у зв`язку з чим звернення до суду в цій частині є передчасним. Просив у задоволенні позову відмовити.
Суд дослідив подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінив докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, та встановив таке.
ОСОБА_1 проходила військову службу у Збройних Силах України, останнє перед звільненням місце проходження служби - військова частина НОМЕР_1 , на посаді начальника групи секретного документального забезпечення військової частини НОМЕР_2 .
Витягом наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.08.2021 № 168 підтверджується, що позивача, звільнену наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.07.2021 № 25-РС у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 06.08.2021 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.01.2025 у справі № 380/15842/24, яке набрало законної сили, визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 06.08.2021, грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2021 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік та одноразової грошової допомоги при звільненні із урахуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити позивачу зазначені виплати з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, з урахуванням виплачених сум.
На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.01.2025 у справі № 380/15842/24 відповідачем 29.04.2026 виплачено позивачу грошове забезпечення у розмірі 89283,76 грн, що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» від 30.04.2026 про надходження 29.04.2026 коштів із призначенням платежу «Заробітна плата - Рішення суду» на рахунок уповноваженої позивачем на отримання коштів особи - ОСОБА_2 .
Оскільки, як вважає позивач, з нею несвоєчасно проведено розрахунок при звільненні, вона звернулася із цим позовом до суду за стягненням середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні та зобов`язанням виплатити компенсацію втрати частини доходів.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статей 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців. Відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці (грошове забезпечення) військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд доходить висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.
За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Статтею 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - Закон № 2352-IX, чинній з 19.07.2022) обумовлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Щодо вимог про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає таке.
Зміст спірних правовідносин у цій частині зводиться до питання щодо наявності підстав для виплати та розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби. При цьому військовою частиною НОМЕР_1 29.04.2026 здійснено належне донарахування та виплату грошового забезпечення у сумі 89283,76 грн (остаточний розрахунок при звільненні).
При вирішенні спору суд, в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 120/2617/20-а, про те, що законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із грошового забезпечення роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Не має значення, чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість, чи на виконання рішення суду, - у випадку затримки розрахунку при звільненні до роботодавця застосовуються санкції, передбачені статтею 117 КЗпП України.
Оцінюючи доводи відповідача про те, що питання стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні вже вирішено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.04.2023 у справі № 380/960/23 (залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2023), а тому справи є тотожними, суд враховує таке.
Підставою позову у справі № 380/960/23 були обставини затримки розрахунку при звільненні станом на період з 07.08.2021 по 22.12.2022, що існували та оцінювалися судом під час розгляду тієї справи у 2023 році, за наслідками чого з відповідача стягнуто середній заробіток у межах того періоду затримки. Натомість підставою цього позову позивач визначає інші фактичні обставини - непроведення з нею остаточного розрахунку аж до 29.04.2026, тобто до дати фактичного виконання рішення суду у справі № 380/15842/24, ухваленого пізніше (28.01.2025) та за іншим предметом (перерахунок грошового забезпечення з урахуванням прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року), у зв`язку з чим позивачу 29.04.2026 додатково виплачено грошове забезпечення у сумі 89283,76 грн.
Отже, у цій справі суд оцінює наслідки несвоєчасної виплати саме тих сум грошового забезпечення, які раніше предметом стягнення середнього заробітку (у справі № 380/960/23) не були та об`єктивно не могли бути, оскільки обов`язок щодо їх перерахунку та виплати встановлено пізнішим судовим рішенням, а сама виплата відбулася лише у 2026 році. За таких обставин підстави цього позову не є тотожними підставам раніше розглянутої справи, а доводи відповідача про неможливість повторного нарахування середнього заробітку за «один і той самий період» ґрунтуються на хибному ототожненні різних за змістом та джерелом виникнення сум заборгованості.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскільки при звільненні з військової служби 06.08.2021 (день виключення зі списків особового складу частини) позивачу не виплачено у повному обсязі належне грошове забезпечення, а відповідний остаточний розрахунок проведено лише 29.04.2026, то це є порушенням статті 116 КЗпП України та відповідно до статті 117 цього Кодексу - підставою для виплати середнього заробітку за час затримки.
Суд зазначає, що день звільнення (для військовослужбовців - день виключення зі списків особового складу частини) є останнім днем, який обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня. Саме в цей день на підставі статті 116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому всі належні суми. Матеріалами справи підтверджується факт виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 06.08.2021. Таким чином, строк затримки виплати слід рахувати з 07.08.2021, адже відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після непроведення відповідних виплат.
Оскільки відповідач 29.04.2026 здійснив виплату належних позивачу сум, то саме 29.04.2026 є днем фактичного розрахунку. Водночас, оскільки чинна редакція статті 117 КЗпП України обмежує час затримки розрахунку, який підлягає компенсації середнім заробітком, шістьма місяцями, період, за який підлягає стягненню середній заробіток, обмежується шістьма місяцями з наступного дня після виключення позивача зі списків особового складу, тобто з 07.08.2021 по 06.02.2022 включно.
При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.08.2020 у справі № 813/851/16, відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню. Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача конкретну суму такої компенсації.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).
Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.
Із довідки військової частини НОМЕР_1 від 08.05.2026 № 823/489/47/1512пс про розміри грошового забезпечення ОСОБА_1 слідує, що за 2 календарні місяці роботи, що передують даті виключення позивача зі списків особового складу військової частини (06.08.2021), тобто за червень та липень 2021 року, позивач отримала грошове забезпечення у розмірі 13921,60 грн та 13921,60 грн відповідно, а всього 27843,20 грн.
Сукупна кількість календарних днів за цей період складає 61 день (червень 2021 року - 30 днів, липень 2021 року - 31 день).
Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 456,45 грн (27843,20 грн / 61 календарний день).
Із цього слідує, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2021 по 06.02.2022 (з урахуванням шестимісячного строку), який становить 184 календарні дні, складає 83986,80 грн (456,45 грн х 184 календарні дні).
Розглядаючи доводи позивача про незастосування до спірних правовідносин принципу співмірності (пропорційності) та водночас доводи відповідача про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, суд виходить з такого.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 (провадження № 14-85цс25) вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування статті 117 КЗпП України у редакції, чинній з 19.07.2022, відступивши від протилежного висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника, і саме така компенсаційна природа дозволяє застосовувати загальні принципи права, зокрема пропорційності. Внесені Законом № 2352-IX зміни, якими період нарахування обмежено шістьма місяцями, установлюють максимальну межу відповідальності роботодавця, проте не нівелюють фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності і не змінюють компенсаційного характеру цієї виплати. Поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати: шестимісячне обмеження не звільняє суд від обов`язку оцінювати обставини справи для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати встановлену законом межу.
За змістом наведеної постанови Великої Палати Верховного Суду, а також постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, незалежно від того, чи задовольняє він позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту її звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку.
Таким чином, доводи позивача про повне виключення дискреції суду щодо співмірності розміру середнього заробітку суд відхиляє як такі, що не відповідають наведеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка є обов`язковою в силу частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Водночас застосування критеріїв співмірності не є самоціллю і не означає обов`язкового зменшення розміру середнього заробітку у кожній справі: зменшення є можливим лише за наявності очевидної неспівмірності між нарахованим розміром середнього заробітку та розміром простроченої заборгованості роботодавця, з урахуванням усіх інших обставин справи. Оцінюючи співмірність нарахованого розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку (83986,80 грн за повний шестимісячний строк) із розміром простроченої заборгованості роботодавця при звільненні (89283,76 грн), суд встановлює, що розмір простроченої заборгованості перевищує навіть розмір середнього заробітку, обчисленого за повний шестимісячний строк. За таких обставин ознак неспівмірності, які б виправдовували зменшення розміру відповідальності відповідача, судом не встановлено; навпаки, нарахований середній заробіток є співмірним наслідкам порушення та ймовірному розміру пов`язаних із затримкою розрахунку майнових втрат позивача. Суд також зважає на надмірну тривалість періоду прострочення (з 07.08.2021 по 29.04.2026), яка зумовлена виключно поведінкою відповідача, що несвоєчасно та не в повному обсязі провів розрахунок при звільненні. З огляду на викладене підстави для зменшення розміру середнього заробітку відсутні, а відповідні доводи відповідача суд відхиляє.
Разом з тим суд позбавлений можливості вийти за межі заявлених позовних вимог. Позивач, обчисливши середній заробіток за шестимісячний строк (за власним розрахунком - за 182 календарні дні), визначила ціну позову у розмірі 83072,08 грн та просила стягнути саме цю суму. Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Оскільки обчислений судом розмір середнього заробітку за повний шестимісячний строк (83986,80 грн) перевищує заявлену позивачем до стягнення суму, а вийти за межі позовних вимог суд не вправі, стягненню підлягає заявлена позивачем сума у розмірі 83072,08 грн.
Отже, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню на користь позивача за період з 07.08.2021 по 06.02.2022 у заявленому розмірі 83072,08 грн.
Вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення повного розрахунку із позивачем при звільненні також є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки матеріалами справи підтверджено факт непроведення відповідачем повного розрахунку з позивачем у день її звільнення з військової служби.
Згідно зі статтями 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі – Закон № 2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема заробітну плату (грошове забезпечення) та суму індексації грошових доходів.
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).
Відповідно до статті 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Згідно зі статтею 7 Закону № 2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінет Міністрів України постановою від 21.02.2001 № 159 затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі – Порядок № 159), згідно з пунктом 5 якого сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. При цьому компенсація за порушення строків виплати доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Оцінюючи доводи відповідача про передчасність цієї вимоги через незвернення позивача до військової частини із заявою про виплату компенсації, суд враховує правову позицію Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 02.04.2024 у справі № 560/8194/20, якою Верховний Суд відступив від попередніх висновків (зокрема, у справах № 240/186/20, № 460/783/20).
У зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 свідчить про встановлений ними обов`язок відповідного підприємства, установи і організації у разі порушення встановлених строків виплати доходу провести його компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості. Відмова у виплаті компенсації у розумінні статті 7 Закону № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії; невиплата компенсації у місяці, в якому проведено виплату заборгованості, свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.
З огляду на наведене суд відхиляє доводи відповідача про передчасність позовних вимог у цій частині через незвернення позивача із заявою про виплату компенсації, оскільки така позиція ґрунтується на правових висновках, від яких Верховний Суд відступив у постанові від 02.04.2024 у справі № 560/8194/20.
Судом встановлено, що суми грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 06.08.2021, нараховані на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.01.2025 у справі № 380/15842/24, фактично виплачено позивачу лише 29.04.2026. Той факт, що відповідні суми нараховано та виплачено на підставі судового рішення, не нівелює факту того, що ці суми мали бути нараховані та виплачені своєчасно – у відповідних місяцях періоду їх нарахування. Саме у зв`язку з несвоєчасною виплатою грошового доходу (індексації грошового забезпечення) у позивача виникло право на компенсацію втрати частини доходів.
Враховуючи наведене, вимога позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати грошового забезпечення є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
Оскільки позивач при поданні позову сплатила судовий збір у розмірі 1331,20 грн, питання розподілу судових витрат вирішується відповідно до статті 139 КАС України.
Керуючись статтями 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення повного розрахунку із ОСОБА_1 при звільненні.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07.08.2021 по 06.02.2022 у розмірі 83072 (вісімдесят три тисячі сімдесят дві) грн 08 коп.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати грошового забезпечення (виплаченого 29.04.2026 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.01.2025 у справі № 380/15842/24) за період з 07.08.2021 по 28.04.2026 включно.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя   Желік О.М.