ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

28 квітня 2026 року  м. Чернівці  Справа №727/7818/14-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: Шевченківський ВДВС Чернівецького МУЮ, ГУ Державної казначейської служби України у Чернівецькій області,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ПАТ «Промінвестбанк», ОДКП «Чернівцітепломережа»

при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 березня 2026 року, постановлену під головуванням судді Калмикової Ю.О.

ВСТАНОВИВ:
У лютому 2026 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання (т.2 а.с.231-251).
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 повернуто заявнику.
Не погоджуючись із ухвалою суду сторона заявника оскаржила її, подавши апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Вказує, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального та матеріального права. Висновки суду, які викладені в оскаржуваній ухвалі, не відповідають фактичним обставинам справи.
Звертає увагу, що в прохальній частині заяви ОСОБА_1 зазначив, що просить прийняти ухвалу про поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа №727/7818/14-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці 29 липня 2025 року. Така прохальна частина заяви жодним чином не суперечить вимогам закону та узгоджується з усталеною судовою практикою. Суд першої інстанції не зазначив, як в ухвалі про залишення заяви без руху, так і в Провадження №22-ц/822/733/26

ухвалі про повернення заяви ОСОБА_1 , яким вимогам матеріального закону суперечить прохальна частина поданої заяви.
Стверджує, що суд першої інстанції вдався до надмірного формалізму, істотно обмежуючи право ОСОБА_1 на доступ до суду, яке має фундаментальне значення та є основним елементом права на справедливий судовий розгляд, що гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».
Просить оскаржувану ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
ГУ Державної казначейської служби України в Чернівецькій області у відзиві на апеляційну скаргу заперечувало щодо її задоволення.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «апеляційне провадження».
Згідно із ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (п.6 ч.1 ст.353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Таким вимогам ухвала суду не відповідає.
Визнаючи не поданою та повертаючи позовну заяву суд першої інстанції вказав, що позивачем не було усунуто недоліки, які вказані в ухвалі без руху.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке. 
З матеріалів справи вбачається, що 16 лютого 2026 року до Шевченківського районного суду м. Чернівці надійшла заява ОСОБА_1 (т.2 а.с.231-234).
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав того, що остання не відповідає вимогам ст.ст.175-177 ЦПК України, надано строк на усунення недоліків (т.2 а.с.253).
Згідно довідки про доставку електронного документу копію ухвали направлено представнику заявника Фокію Б.В. та доставлено в його електронний кабінет 19.02.2026 року (т.2 а.с.254).
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу з підстав невиконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху (т.2 а.с.255).
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положення цієї статті ґрунтуються на положеннях Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
За змістом п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).
Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Серед основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (стаття 18 ЦПК України).
Частини 1-4 статті 433 ЦПК України визначає, що у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого іншими органами (посадовими особами), подається до суду за місцем виконання відповідного рішення. 3. Заява розглядається в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Їх неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк. Про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання суд постановляє ухвалу.
Вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені ст.ст.175, 177 ЦПК України.
Частини 1, 2, 3 ст.185 ЦПК України передбачають, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу, в якій зазначає недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Зі змісту поданої ОСОБА_1 заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання вбачається, що у першому пункті прохальної частини заявник просив прийняти ухвалу про поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа №727/7818/14-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці від 29 липня 2025 року.
Приписами статті 175 ЦПК України обумовлено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. Якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору. У разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.
Системний аналіз статті 175 ЦПК України, якою визначено вимоги до змісту позовної заяви (в даному випадку з урахуванням статті 433 ЦПК України - заяви), не дає підстав для висновку, що зазначення позивачем у прохальній частині заяви прохання «прийняти ухвалу про поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа №727/7818/14-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці від 29 липня 2025 року» не відповідає вимогам цієї норми закону та, відповідно, було підставою для залишення позовної заяви без руху.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що заявник двічі подавав аналогічну заяву у грудні 2025 року, і залишаючи попередню заяву без руху та повертаючи таку ОСОБА_1 суд першої інстанції не звернув увагу на те, що така ідентична повторній, поданій у лютому 2026 року, і обставини, які наведені в ухвалі без руху 17 лютого 2026 року, об`єктивно існували ще на час постановлення суддею ухвали від 23 грудня 2025 року про залишення позовної заяви без руху, однак їх в цій ухвалі суддя не вказав.
Така позиція судді суперечить принципу процесуальної економії, який неодноразово висвітлював Верховний Суд, зокрема, у постановах від 12 вересня 2018 року у справі №569/96/17, від 24 травня 2021 року у справі №9901/20/21.
Таким чином, за встановлених обставин вбачається, що суд першої інстанції, залишаючи без руху та повертаючи заяву ОСОБА_1 , дійшов до такого висновку через допущення надмірного формалізму, чим порушив норми процесуального права.
Надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанню судового рішення та є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала відповідно до положень п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.367, 379, 381, 383-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 березня 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Суддя-доповідач     І.Н. Лисак

Судді:      О.О. Одинак

І.Б. Перепелюк