Дата документу  Справа № 317/1287/26 

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 317/1287/26     Головуючий в 1 інст. Каряка Д.О.
Провадження № 33/807/907/26      Доповідач у 2 інст. Кононенко Т.О.

ПОСТАНОВА
іменем України
03 липня 2026 року        м. Запоріжжя
Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Кононенко Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 на постанову Запорізького районного суду Запорізької області від 18 березня 2026 року стосовно ОСОБА_1 ,
за участю 
представника ОСОБА_1 – адвоката Толюпи В.В. у режимі відеоконференції,

установив:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Вказаною постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 40 800 (сорок тисяч вісімсот) грн 00 коп., без позбавлення права керування транспортними засобами та без оплатного вилучення транспортного засобу.
Судом першої інстанції встановлено, що 28.02.2026 о 18:29 годині гр. ОСОБА_1 , будучи особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за ч. 2 ст. 126 КУпАП, керував транспортним засобом «ВАЗ-21099», державний номерний знак НОМЕР_2 , по вул. Першотравневій, 38 в с. Степне Запорізького району Запорізької області, при цьому не маючи права керування таким транспортним засобом, тим самим останній порушив п. 2.1 «а» ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 5 ст. 126 КУпАП.
Обставини вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, на думку суду першої інстанції, підтверджуються: обставинами, викладеними в електронному протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 603018 від 28.02.2026; довідкою сектору адміністративної практики ЗРУП ГУНП в Запорізькій області щодо повторності вчиненого правопорушення, відповідно до якої зафіксоване притягнення протягом року ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП на підставі винесеної 23.11.2025 постанови ЕНА № 6207941. Під час оформлення протоколу, згідно з базою даних «ГСЦ-посвідчення водія» ІТС ІПНП, встановлено, що останній посвідчення водія не отримував. Згідно з обліками ІПНП «ГСЦ-АМТ» транспортний засіб «ВАЗ-21099», державний номерний знак НОМЕР_2 , значиться зареєстрованим, власником є ОСОБА_2 ; копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 6207941 від 23.11.2025, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП; копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 28.02.2026 серії ЕНА № 6742303, про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП; фотокопією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; фотокопією паспорта та військового квитка останнього; відеозаписом, який міститься на DVD-диску, на якому зафіксовані обставини вчинення правопорушення, зокрема факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, подала апеляційну скаргу, яка містить прохання скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою закрити провадження по справі за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Звертає увагу, що поліція незаконно зупинила його транспортний засіб, оскільки не було вказано конкретної законної підстави для зупинки, як цього вимагає закон. З матеріалів справи не видно самого порушення правил дорожнього руху, тому всі подальші дії поліції та складені документи є неналежними доказами.
Вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням закону, є необґрунтованим і підлягає скасуванню.
Щодо поновлення строку на апеляційне оскарження
ОСОБА_1 зазначив, що він не був присутній під час розгляду протоколу, його не було належним чином повідомлено про дату та час судового розгляду, оскільки в протоколі була вказана одна дата, а справу розглянули пізніше, а також повідомлення нібито надсилали через Viber, проте він як військовослужбовець перебуває в зоні бойових дій і не завжди має доступ до зв`язку; крім того, він не подавав заяву на отримання судових повісток через SMS. У зв`язку з чим просить поновити строк на подання апеляційної скарги.
Позиції учасників апеляційного провадження.
Особа, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений.
Апеляційний суд завчасно повідомляв про дату, час і місце судового засідання. При розгляді справ даної категорії явка учасників при апеляційному перегляді не є обов`язковою.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Толюпа В.В. зазначив про можливість розгляду апеляційної скарги без участі самого ОСОБА_1 . 
Відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання осіб, які беруть участь у провадженні, не є перешкодою для розгляду справи.
Виходячи з цього, судом апеляційної інстанції ухвалено рішення про розгляд справи за відсутності правопорушника.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Толюпа В.В. у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України), суд апеляційної інстанції поновлює строк на апеляційне оскарження як пропущений з поважних причин.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
При розгляді справи про адміністративне правопорушення суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. ст. 245, 280 КУпАП, повинен належним чином з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи по суті. Постанова судді, згідно зі ст. 283 КУпАП, має ґрунтуватися на обставинах, встановлених при розгляді справи, тобто на достатніх і незаперечних доказах.
Положення ч. ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпеченню права на свободу та особисту недоторканність, презумпції невинуватості та забезпеченню доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.
Згідно із ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
У пункті 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до пункту 2.1.а ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Диспозиція ч. 5 ст. 126 КУпАП передбачає настання відповідальності за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою — четвертою цієї статті, в даному випадку — керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 28.02.2026 о 18:29 годині гр. ОСОБА_1 , будучи особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за ч. 2 ст. 126 КУпАП, керував транспортним засобом «ВАЗ-21099», державний номерний знак НОМЕР_2 , по вул. Першотравневій, 38 в с. Степне Запорізького району Запорізької області, при цьому не маючи права керування таким транспортним засобом.
Внаслідок зазначених подій поліцейським складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 603018 від 28.02.2026.
Також факт вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 , окрім протоколу, підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, а саме: довідкою сектору адміністративної практики ЗРУП ГУНП в Запорізькій області щодо повторності вчиненого правопорушення, відповідно до якої зафіксоване притягнення протягом року ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП на підставі винесеної 23.11.2025 постанови ЕНА № 6207941. Під час оформлення протоколу, згідно з базою даних «ГСЦ — посвідчення водія» ІТС ІПНП, встановлено, що останній посвідчення водія не отримував. Згідно з обліками ІПНП «ГСЦ-АМТ» транспортний засіб «ВАЗ-21099», державний номерний знак НОМЕР_2 , значиться зареєстрованим, власником є ОСОБА_2 ; копією постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 6207941 від 23.11.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП; копією постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 28.02.2026 серії ЕНА № 6742303 про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП; фотокопією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; фотокопією паспорта та військового квитка останнього; відеозаписом, який міститься на DVD-диску, на якому зафіксовані обставини вчинення правопорушення, зокрема факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом.
Суд апеляційної інстанції з метою перевірки матеріалів справи та доводів апеляційної скарги надав сторонам провадження всі можливості для представлення доказів у справі для підтримання їхньої правової позиції.
Наявні у справі докази в їх сукупності, які узгоджуються між собою та доповнюють один одного, належним чином доводять обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, та спростовують твердження апелянта.
Будь-яких порушень судом першої інстанції під час розгляду справи, які б стали підставою для скасування по суті правильного судового рішення, під час перевірки його в апеляційному порядку не встановлено.
Суд апеляційної інстанції критично ставиться до доводів апелянта про те, що поліція незаконно зупинила його транспортний засіб, оскільки не було вказано конкретної законної підстави для зупинки, як цього вимагає закон. З матеріалів справи не вбачається самого порушення правил дорожнього руху, тому всі подальші дії поліції та складені документи є неналежними доказами, з огляду на таке.
З наявного відеозапису та інших матеріалів справи встановлено, що 28.02.2026 о 18:29 годині на вул. Першотравневій, 38 у с. Степне Запорізького району Запорізької області було зупинено водія ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом «ВАЗ-21099», днз НОМЕР_2 . Момент руху транспортного засобу було зафіксовано на відеореєстратор. На момент зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 не заперечував факту керування ним транспортним засобом.
Зупинення транспортного засобу як превентивний поліцейський захід передбачено п. 4 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію».
Також п. 4 ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби, якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення.
З матеріалів справи та відеозапису вбачається, що працівниками поліції було зупинено транспортний засіб «ВАЗ-21099», днз НОМЕР_2 , у зв`язку з наявністю в останніх інформації про те, що особа, яка керувала цим транспортним засобом, може бути причетною до вчинення адміністративного правопорушення.
Зокрема, після перевірки транспортного засобу за даними Інформаційного порталу Національної поліції України було встановлено, що особа, яка керує транспортним засобом, можливо, не має права керування транспортними засобами.
До того ж, як вбачається з відеозапису з реєстратора, працівники поліції під час зупинки транспортного засобу повідомили ОСОБА_1 про причину зупинки. Надалі, у відповідь на запитання останнього, поліцейські неодноразово повторювали та роз`яснювали конкретну причину зупинки транспортного засобу.
Отже, працівники поліції діяли в межах повноважень та у спосіб, встановлений Законом України "Про Національну поліцію", порушень працівниками поліції вимог чинного законодавства не встановлено, а тому доводи апеляційної скарги в частині незаконності зупинки транспортного засобу є безпідставними.
Доводи апелянта про неналежне повідомлення про дату, час і місце судового розгляду, відсутність окремої згоди на отримання судових повідомлень через месенджер, а також її перебування в зоні бойових дій не спростовують висновків апеляційного суду.
Суд апеляційної інстанції виходить із того, що процесуальне порушення може бути підставою для скасування судового рішення лише за умови, якщо воно призвело або могло призвести до порушення прав учасника провадження чи вплинуло на правильність вирішення справи. У цій справі апеляційний суд усунув допущені судом першої інстанції недоліки повідомлення, забезпечивши особі можливість взяти участь у розгляді та реалізувати право на захист. Тому доводи щодо відсутності письмової згоди на отримання повідомлень через месенджер, неналежного повідомлення та перебування в зоні бойових дій не свідчать про істотне порушення процесуального закону, яке могло б бути самостійною підставою для скасування постанови суду першої інстанції.
Окрім того, ст. 268 КУпАП не містить імперативної вимоги розглядати справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП, за обов`язкової присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Враховуючи викладене, підстави ставити під сумнів відомості, відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, відсутні, у зв`язку з чим апеляційний суд вбачає у діях правопорушника склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.
Апеляційний суд відхиляє як неспроможні додаткові пояснення апелянта стосовно керування в стані крайньої необхідності, виходячи з такого.
Згідно зі статтею 18 КУпАП крайня необхідність — це стан, в якому була вчинена дія, передбачена цим Кодексом або іншими законами України, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, і який виключає можливість кваліфікації цієї дії як адміністративного правопорушення. Обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії: 1) з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління; 2) якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами; 3) якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Лише за наявності усіх трьох наведених вище умов особа звільняється від адміністративної відповідальності на підставі статті 17 цього Кодексу, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, вчинене у стані крайньої необхідності, підлягає закриттю.
Доказів того, що саме 28 лютого 2026 року виникла ситуація, яка спонукала ОСОБА_1 керувати транспортним засобом, будучи особою, позбавленою права керування транспортними засобами, матеріали справи не містять та стороною захисту не надано. Як і не містять матеріали справи доказів про жодну небезпеку, яку ОСОБА_1 потрібно було усувати. Не містять і доказів заподіяння ОСОБА_1 якоїсь шкоди внаслідок усунення ним такої небезпеки.
В постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.
Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.
Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеці, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях.
Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдане станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.
У цій справі сторона захисту не надала доказів керування у стані крайньої необхідності, які б підтвердили її доводи.
Не беруться до уваги апеляційним судом і доводи апеляційної скарги захисника про упереджене ставлення до ОСОБА_1 поліцейських, у зв`язку з відсутністю будь-яких доказів на обґрунтування вказаної позиції, відповідно до положень статті 251 КУпАП.
Всі зібрані у справі про адміністративне правопорушення докази апеляційний суд визнає належними, допустимими та такими, що відповідають вимогам ст. 251 КУпАП.
Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, а також аргументи, висловлені під час апеляційного розгляду, не містять посилань на належні докази чи порушення вимог законодавства та, на переконання суду апеляційної інстанції, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Отже, переконливих доводів, які б вказували на істотні порушення, що могли б вплинути на правильність і обґрунтованість постановленого у справі судового рішення та які б спростовували висновки суду про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, апеляційний суд не вбачає.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі, не підлягає.
Керуючись ст. ст. 1, 7, 25, 33, 38, 294, 295 КУпАП,
ухвалив:

Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції — задовольнити, поновивши вказаний строк як пропущений з поважних причин.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Запорізького районного суду Запорізької області від 18 березня 2026 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького 
апеляційного суду      Т.О. Кононенко