МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 червня 2026 р.  	№ 400/12543/25 	
м. Миколаїв
Миколаївський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Дерев`янко Л.Л. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу 

за позовом	ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , 	

до відповідача	Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , 	

про	визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,	

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог
До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач) до Військової частин НОМЕР_1 (далі – відповідач) з вимогами:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022 рік та додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2019, 2020, 2021, 2022 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 червня 2023 року;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 червня 2023 року;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019, 2020, 2021, 2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 червня 2024 року;
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування й не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період: з 24.03.2024 по 05.06.2024 року включно відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 24.03.2024 по 05.06.2024 року включно відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) врахувати ОСОБА_1 у вислугу років пільгову вислугу років 01 рік 09 місяців 17 днів;
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 у день виключення зі списків особового складу одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, у тому числі пільгову вислугу років 01 рік 09 місяців 17 днів;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, у тому числі пільгову вислугу років 01 рік 09 місяців 17 днів з урахуванням раніше виплачених сум.
ІІ. Виклад позицій учасників справи.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що він проходив військову службу з 24.03.2024 по 05.06.2024 у військовій частині НОМЕР_1 . Позивач стверджує, що при його звільненні у запас відповідачем невірно розраховано його вислугу років, компенсацію за невикористану відпустку та грошову допомогу при звільненні. Також, позивач вважає, що відповідачем протиправно не виплачено йому індексацію грошового забезпечення в період проходження служби.
Військова частина НОМЕР_1 у встановлений судом строк подала відзив на позовну заяву, яким проти позову заперечила з тих підстав, що відповідачем під час проходження військової служби в особливий період у Позивача було відсутнє право на використання додаткової відпустки як учасник бойових дій (ст.16-1 Закону України «Про відпустки», п.12 ч.1.). Також, у позивача не виникло права для нарахування та виплату індексації-різниці відповідно до приписів абзацу 4, 6 Порядку № 1078. З матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи, що посадовий оклад позивача, який у межах спірного періоду внаслідок законодавчих змін не підвищувався та визначався Постановою № 704, яка вже діяла на момент призначення останнього 21.09.2019 року на посаду у військовій частині НОМЕР_3 . Також, відповідач стверджує, що на час виключення Позивача зі списків особового складу та з усіх видів забезпечення з 05.06.2024 року, Позивача було ознайомлено із його вислугою років у Збройних Силах України, яка була розрахована посадовими особами військової частини НОМЕР_1 і зазначена у обхідному листі Позивача та наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 05.06.2024 № 159. Відповідач звертає увагу суду, що позивач з здійсненим відповідачем розрахунком вислуги років погодився. Просить у задоволенні позову відмовити.
У відповіді на відзив позивач не погодився з доводами відзива, наполягав на своїй правовій позиції.
Інших заяв по суті до суду не надходило.
ІІІ. Рух справи
Ухвалою суду від 27.11.2025 позовну заяву позивача залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав для поновлення цього строку.
05.12.2025 року позивачем надано клопотання про поновлення строку звернення до суду.
З огляду на викладене суд дійшов висновку про доцільність вирішення питання стосовно дотримання позивачем строку звернення до суду з позовною заявою після оцінки обставин (фактів), якими обґрунтована заява позивача про поновлення строку звернення до суду в сукупності з доказами, наданими відповідачем та після з`ясування позиції останнього з даного питання.
Ухвалою від 12.12.2025 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Ухвалою від 15.05.2026 суд за власною ініціативою витребував у військової частини НОМЕР_1 інформацію щодо періоду і виду відпустки, за яку нараховано компенсацію в серпні 2024 року (довідка №191/6970 від 14.12.2025, яка додана до відзиву); підстави для визначення вислуги років (4 роки) для розрахунку одноразової грошової допомоги позивачу при звільнені.
Вимоги ухвали відповідачем виконано 20.05.2026
Справу розглянуто у письмовому провадженні.
ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 
20.09.2019 на підставі наказу Командира військової частини НОМЕР_4 № 160-РС від 20.09.2019 прийнятий на військову службу за контрактом та проходив службу у зазначеній частині по 08.08.2023.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 11.08.2023 № 227 сержанта ОСОБА_1 , колишнього командира відділення снайперів роти снайперів ВЧ НОМЕР_4 , який перебував у розпорядженні командира ВЧ НОМЕР_5 призначеного наказом командира ВЧ НОМЕР_5 № 44-РС на посаду помічника начальника станції перешкод групи радіоперешкод загону радіоелектронної боротьби ВЧ НОМЕР_5 , ВОС-538613А ОСОБА_1 з 11.08.2023 прийняв посаду і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 2820 гривень на місяць. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_5 від 23.03.2024 № 84 Позивач був виключений зі списків частини та направлений для подальшого проходження служби до ВЧ НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2024 № 159 Сержанта ОСОБА_1 , сержанта резерву запасного взводу запасної роти ВЧ НОМЕР_1 , відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» за станом здоров`я – за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) з 05.06.2024 та направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В наказі заначено, що вислуга років становить: календарна – 12 років 05 місяці 06 діб, пільгова – 00 років 00 місяців 00 діб, загальна – 12 років 05 місяці 06 діб. 
Також, наказом № 159 від 05.06.2024 передбачено виплату компенсації за невикористані дні відпустки : щорічної за 2023 рік - 15 діб; додаткової за 2023, 2024 роки - 28 діб.
Крім того, наказом визначено виплатити позивачу грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби – за 4 роки. 
Згідно Довідки № 1153/д/1 від 09.08.2023 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України сержант ОСОБА_1 брав безпосередню участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України у період з 20.05.2022 по 20.07.2022 Херсонська обл.
Позивач не погодився з розрахунком вислуги років, компенсації за невикористані дні відпустки, грошової допомоги, а також бездіяльності відповідача щодо невиплати індексації-різниці в період з 24.03.2024 по 05.06.2024, що стало підставою для звернення до суду.
V. Джерела права і мотиви суду.
5.1. Щодо правомірності визначення грошової компенсації за невикористані дні відпустки.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ«Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Законом № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею.
Відповідно до пункту 17статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені пунктами 1, 6, 8 (у частині надання одноразової відпустки при народженні дитини, передбаченої статтею 19-1 Закону України «Про відпустки»), 9, 10 і 12 цієї статті. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених пунктом 1 цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки, передбачені пунктами 9 і 10 цієї статті, військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ під час дії воєнного стану військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації та під час дії воєнного стану припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки учасникам бойових дій, що передбачена статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Повертаючись до обставин справи, суд зазначає, що в наказі у командира військової частини НОМЕР_1 від 05.06.2024 №159 про звільнення позивача з військової служби, визначено виплатити позивачу грошову компенсацію за 15 діб невикористаної щорічної відпустки за 2023 рік, 28 діб невикористаної додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) за 2023-2024 роки.
Разом з тим, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) № 84 від 23.03.2024 суд встановив, що на момент вибуття позивача до військової частини НОМЕР_1 ним не використана щорічна відпустка за 2022 рік в обсязі 24 доби, за 2023 рік в обсязі 2023 рік в обсязі 15 діб. 
Позивач проходив військову службу у відповідача менше трьох місяців (з 24.03.2024 по 05.06.2024) і доказів використання в цей час щорічної відпустки до суду не надано.
Відтак, суд доходить висновку, що відповідач протиправно не нарахував позивачу компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2022 рік в розмірі 34 доби.
Що стосується компенсації додаткової відпустки, то, аналогічно, в наказі командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) № 84 від 23.03.2024 зазначено, що позивачем не використано додаткову відпустку за 2019-2024 роки, належну йому як учаснику бойових дій, і не отримано грошової компенсації за таку відпустку.
Натомість, в наказі відповідача № 159 від 05.06.2024 передбачена виплата компенсації за невикористану додаткову відпустку лише за 2023, 2024 роки.
Відповідач у відзиві не надав пояснень причин, з яких позивачу не нараховано компенсацію за 2019-2022 роки, обмежившись посиланням на те, що позивач не має права на додаткову відпустку як таку.
Суд, з огляду на викладені вище правові підстави, вважає таку позицію помилковою. Також, суд звертає увагу на суперечливість пояснень відповідача щодо заперечення права позивача на додаткову відпустку і одночасно визнання такого права за останнім в частині відпусток за 2023-2024 роки.
Отже, судом встановлено, що відповідачем безпідставно не нараховано позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019-2022 роки.
5.2. Щодо вимог нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 24.03.2024 по 05.06.2024, із застосуванням положень абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 року №2017-III законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-ХІІ із змінами (далі ЗУ №1282-ХІІ).
Відповідно до ст. 1 цього Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ст. 2 Закону №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно ст. 4 Закону №1282-ХІІ (в редакції від 01.01.2015 року) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Відповідно ч. 2 ст. 6 Закону №1282-ХІІ порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Так, правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року (далі - Порядок №1078).
Відповідно до п. 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Згідно п. 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення).
Відповідно до п. 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Норми абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення передбачає можливість виплати двох видів індексації грошового доходу, умовно кажучи, «поточної» та «індексації-різниці».
Право на поточну індексацію виникає у випадку, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який з 1 січня 2016 року встановлений у розмірі 103 відсотка (абзац 2 пункту 1-1, абзац 6 пункту 5 Порядку №1078).
Сума цієї індексації визначається як результат множення грошового забезпечення, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (абзац 2, 5 пункт 4 Порядку №1078).
У цьому контексті суд встановив, що у цій справі правовідносини щодо нарахування й виплати позивачу поточної індексації з 30.03.2022 року не є спірними.
Щодо «фіксованої» суми індексації, то слід зазначити, що Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» (який діяв в період спірних правовідносин) і Порядок №1078 такого поняття не містять.
Цей термін фігурував у Додатку 4 до Порядку №1078 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13.06.2012 року №526, де були наведені приклади обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації.
Проте постановою Уряду №1013 від 09.12.2015 року цей Додаток був викладений у новій редакції і з 01.12.2015 року у цьому Додатку, як і в цілому Порядку №1078, поняття фіксованої суми індексації не згадується.
З 01.12.2015 року в абзацах 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078 по суті йде мова про поняття індексації-різниці, право на яку виникає тільки тоді, коли у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) розмір доходу менший суми можливої індексації, визначеної в цьому місяці.
Абзаци 3, 4 пункту 5 Порядку №1078 у редакції, яка застосовувалася з 1 грудня 2015 року, передбачали обставини, за наявності яких у місяці підвищення доходу індексація (не)нараховується, а саме:
сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 3);
сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 4).
Якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) сума цієї індексації нараховується, то абзац 6 пункту 5 Порядку №1078 додатково указує, що ця сума індексації-різниці виплачується до наступного підвищення тарифних ставок (окладів) і до неї надалі додається поточна індексація, яка складається, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103%.
Системний аналіз пункту 1, абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дає підстави зробити висновок, що нарахування й виплата індексації-різниці має щомісячний фіксований характер, гарантується законом і є обов`язковими для підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності і господарювання, а також для фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.
З урахуванням того факту, що 01.03.2018 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704, якою були встановлені нові розміри окладів військовослужбовців, та з огляду на правила пунктів 5, 10-2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, березень 2018 року став місяцем підвищення доходу позивача, за яким слід здійснювати обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації грошового забезпечення.
З огляду на абзац 4 пункту 5 Порядку №1078, особа має право на отримання суми індексації-різниці за умови, якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року.
Якщо ця умова наявна, то розмір належної індексації-різниці визначається як різниця між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу.
Верховний Суд, зокрема у постанові від 23 березня 2023 року №400/3826/21, дійшов висновку, що для правильного застосування абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078 суд повинен встановити:
розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року (А);
суму можливої індексації грошового забезпечення позивача в березні 2018 року (Б);
чи перевищує розмір підвищення доходу (А) суму можливої індексації (Б).
Розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) визначається як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в лютому 2018 року.
В обидві ці суми враховуються складові грошового забезпечення, які не мають разового характеру (речення 2 абзацу 5 пункт 5 Порядку №1078).
Сума можливої індексації грошового забезпечення в березні 2018 року (Б) визначається як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділений на 100 відсотків (абзац 5 пункту 4 Порядку №1078).
Якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року (Б), то це є підставою для нарахування й виплати позивачу індексації-різниці до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) або до дати звільнення зі служби.
Як вже було зазначено, у такому випадку відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку №1078 сума індексації-різниці в березні 2018 року розраховується як різниця між сумою можливої індексації (Б) і розміром підвищення доходу (А).
Відповідно до п. 10-2 Порядку №1078 для працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, яких переведено на іншу роботу (місце проходження служби) на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (умов проходження служби) у разі продовження такими особами роботи (проходження служби), для новоприйнятих працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, а також для тих, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати (грошового забезпечення), передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу), за посадою, яку займає працівник, військовослужбовець, поліцейський, особа рядового і начальницького складу.
Суд встановив, що позивач прийнятий на військову службу за контрактом та зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_3 20.09.2019.
За висновком Верховного Суду, викладеному у постановах від 23.03.2023 у справі № 400/3826/21, від 29.03.2023 у справі № 380/5493/21, від 06.04.2023 у справі № 420/11424/21, від 12.04.2023 у справі № 560/13302/21, від 20.04.2023 у справі № 320/8554/21, від 03.05.2023 у справі № 160/10790/22 та від 22.06.2023 у справі № 520/6243/22, право на отримання індексації грошового забезпечення у фіксованій величині виникло саме у зв`язку зі змінами посадових окладів військовослужбовців з 01.03.2018 на підставі Постанови № 704, та виходячи із приписів абзаців 4, 6 Порядку № 1078, з березня 2018 року останні мали право на перерахунок індексації грошового забезпечення, з урахуванням особливостей, запроваджених указаними нормами Порядку № 1078.
Натомість за обставин цієї справи посадовий оклад позивача у межах спірного періоду внаслідок законодавчих змін не підвищувався та визначався Постановою № 704, яка вже діяла як на момент укладання позивачем контракту на проходження військової служби (20.09.2019), так і на момент призначення останнього 24.03.2024 на посаду у ВЧ НОМЕР_1 .
Отже, у позивача не виникло права для нарахування й виплати йому індексації-різниці відповідно до приписів абзацу 4, 6 Порядку № 1078.
Зазначений висновок суду узгоджується із висновком Верховного суду, що наведений у постанові від 04 квітня 2024 року у справі №160/2481/23.
5.3. Щодо розрахунку пільгової вислуги років.
В обґрунтування неправомірності розрахунку відповідачем вислуги років позивача без урахування пільгової вислуги в розмірі 01 рік 09 місяців, 17 днів, останній послався на те, що на час початку проходження військової служби у відповідача така пільгова вислуга років була наявна, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) № 84 від 23.03.2024.
Судом досліджено зазначений наказ, а також наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 159 від 05.06.2024 і встановлено, що дійсно, до наказу про звільнення в запас не включена інформація про пільгову вислугу років, розраховану раніше. 
Відповідач будь-яких пояснень з цього приводу суду не надав, достовірність відомостей наказу № 84 від 23.03.2024, якими підтверджено наявність пільгової вислуги в розмірі 01 рік 09 місяців, 17 днів, не спростував. 
Отже, обставини, на які посилається позивач в цій частині позову, а саме щодо помилкового незазначення в наказі відповідача № 159 від 05.06.2024 пільгової вислуги років, знайшли своє підтвердження при розгляді цієї справим.
5.4. Щодо розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні.
Статтею 15 Закону України від 20.11.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) передбачено виплату військовослужбовцям одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.
Так, ч. 2 цієї статті передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, виплачується одноразова грошова допомога в таких розмірах 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби - які звільняються з військової служби, зокрема за станом здоров`я.
Судом встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 159 від 05.06.2024 позивача було звільнено з лав Збройних Сил України у запас за станом здоров`я.
При цьому, одноразову допомогу при звільненні відповідач розрахував за чотири календарних років, а саме за період служби з 20.09.2019 по 05.06.2024.
Разом з тим, підпунктом третім частини другої статті 15 Закону №2011-XII (чинній на дату звільнення позивача з військової служби) передбачено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, крім тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
З аналізу статті 15 Закону №2011 слідує, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.
Положеннями статті 15 Закону №2011 встановлено виняток, за умови якого повторно звільненій з військової служби особі виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби, зокрема не набуття права на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.
Тобто у випадку, якщо при попередньому звільненні особа не набула право на виплату одноразової грошової допомоги, попередня вислуга років має враховуватись при обрахунку розміру одноразової грошової допомоги.
Отже, ключовим питанням є наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби 16.08.2019.
В редакції на момент попереднього звільнення із служби абзац другий частини другої статті 15 Закону №2011-XI передбачав, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Як встановлено судом, позивача 16.08.2019 позивача було звільнено за закінченням контракту.
При цьому, абзац другий частини другої статті 15 Закону №2011-XI (в редакції на час попереднього звільнення позивача) передбачав виплату одноразової грошової допомоги при звільненні за такою підставою (закінченням строку контракту) за умови наявності вислуги 10 років і більше.
З обліковао-послужної картки позивачса суд встановив, що на 16.08.20219 він не мав права на отримання одноразової грошової допомоги в звязку з відсутністю вислуги років в необхідному розмірі. 
Оскільки з вищенаведених положень чинного законодавства слідує висновок, що право особи на урахування попереднього стажу при виплаті одноразової грошової допомоги нерозривно пов`язане з відсутністю такого права при попередньому звільненні, суд доходить висновку, що відповідачем порушено вимоги законодавства при здійсненні розрахунку одноразової грошової допомоги.
VІ. Висновки суду
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до вимог частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За таких обставин, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України дійшов висновку, що у позов підлягає задоволенню частково.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_7 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) задовольнити частково.
2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022 рік та додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2019, 2020, 2021, 2022 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 червня 2023 року.
3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 червня 2023 року.
4. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019, 2020, 2021, 2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 червня 2024 року.
5. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) врахувати ОСОБА_1 у вислугу років пільгову вислугу років 01 рік 09 місяців 17 днів.
6. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 у день виключення зі списків особового складу одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, у тому числі пільгову вислугу років 01 рік 09 місяців 17 днів.
7. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, у тому числі пільгову вислугу років 01 рік 09 місяців 17 днів, з урахуванням раніше виплачених сум.
8. В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.Л. Дерев`янко