Справа № 729/247/25
1-кп/729/30/26

У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и

12 травня 2026 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області у складі колегії суддів: головуючої судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю прокурора ОСОБА_4 , в режимі відеоконференції захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 , в режимі відеоконференції захисника обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 ,  в режимі відеоконференції захисника обвинуваченого ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_13 , обвинувачених - ОСОБА_5 ,  ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , секретаря судового засідання - ОСОБА_14 , розглянувши клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №22024270000000144 від 27.07.2024 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.28, ч.2 ст. 113, ч.3 ст.28, ч.2 ст.113 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.28, ч.2 ст. 113, ч.5 ст.27, ч.3 ст.28, ч.2 ст.113 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.28, ч.2 ст. 113, ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст.113 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст.113 КК України,

В С Т А Н О В И В : 

У Бобровицькому районному суді Чернігівської області на розгляді перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22024270000000144 від 27.07.2024 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.28, ч.2 ст. 113, ч.3 ст.28, ч.2 ст.113 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.28, ч.2 ст. 113, ч.5 ст.27, ч.3 ст.28, ч.2 ст.113 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.28, ч.2 ст. 113, ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст.113 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст.113 КК України, затверджений прокурором Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_15 .
У судовому засіданні прокурор подав письмові клопотання про продовження обвинуваченим обраного стосовно них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 діб, так як такий строк закінчується у кожного з обвинувачених 17.03.2026. Прокурор обґрунтовує свої клопотання тим, що ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, які враховувалися їм при обранні запобіжних заходів на даний час не змінилися та не зникли. Зокрема, існують ризики переховування від суду для уникнення покарання за вчинення інкримінованих їм кримінальних правопорушень, вчинення інших кримінальних правопорушень чи продовження вчинення даних кримінальних правопорушень. Так, прокурор, на підтвердження існування зазначених ризиків, зазначив, що у провадженні Малиновського районного суду м.Одеса пребуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст.194 КК України та по обвинуваченню ОСОБА_7  у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст.194 КК України. Прокурор у клопотанні також зазначає, що підтвердженням ризику вчинення інших кримінальних правопорушень ОСОБА_10 є наявність вироку Солом`янського районного суду м.Києва від 31.07.2024, яким ОСОБА_10 засуджено за ч.1 ст.309 КК України. ОСОБА_12 та ОСОБА_8 також, зважаючи на невідворотність майбутнього покарання за вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення, можуть переховуватися від суду та продовжувати вчиняти кримінальні правопорушення. ОСОБА_8 вироком Бобровицького районного суду від 04.09.2024 засуджений за ч.2 ст.389 КК України із застосуванням ст.ст.71,72 КК України. Прокурор зазначає, що зважаючи на дію в країні воєнного стану та обвинувачення за ч.2 ст.113 КК України, відсутні підстави для визначення застави обвинуваченим.
Представниця потерпілого у судове засідання не з`явилася, проте надіслала заяву, у якій просила провести судове засідання у її відсутність. 
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисниця просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, оскільки заявлені ним ризики не обгрунтовані, не підтверджені відповідними доказами, вони є лише припущенням прокурора. Разом з тим, захисниця зазначає, що зазначені прокурором ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу, суттєво зменшилися. Адвокат зазначила, що обвинувачений має молодий вік, позитивну характеристику, постійне місце проживання, співпрацював з органами досудового розслідування, свою вину визнає, на даний час навчається у вищому навчальному закладі, паспорта для виїзду за кордон не має, а тому ризик переховування від суду прокуром не доведено. Просили обрати більш м"який запобіжний захід у вигляді застави у мінімальному розмірі. 
Обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх захисниця ОСОБА_9 вважають, що клопотання прокурора не відповідає вимогам КПК України, оскільки до клопотання не додано доказів на обгрунтування заявлених прокурором ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України. Також посилаються на те, що зазначені прокурором ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу, суттєво зменшилися. Адвокат зауважила, що наявність вироку щодо ОСОБА_8 не може беззаперечно свідчити про наявність ризику повторного вчинення кримінального правопорушення. Обвинувачені мають сталі соціальні зв"язки. ОСОБА_7 пояснив, що паспорт для виїзду за кордон у нього вилучено, а тому ризик переховування від суду відсутній. Крім того, він бажає проходити службу у ЗСУ. Зазначають, що враховуючи дані про осіб обвинувачених, їм можливо визначити заставу у мінімальному розмірі або застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. 
Обвинувачений ОСОБА_10 та його адвокат ОСОБА_11 зазначають про відсутність доказів, які б підтверджували заявлені прокурором ризики. Просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора і обрати стосовно обвинуваченого більш м"який запобіжний захід у виді домашнього арешту, оскільки останній не має наміру переховуватися від суду чи вчинити інше кримінальне правопорушення, так як він має намір доглядати за батьком, який має інвалідність 2 групи. 
Обвинувачений ОСОБА_12 та його захисник ОСОБА_13 просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, оскільки воно не відповідає вимогам КПК України, так як прокурором на підтвердження заявлених ризиків до клопотання не додано жодних доказів, а отже заявлені ризики є необгрунтованими та недоведеними. Зазначають, що у поданому клопотанні прокурор лише формально перерахував ризики. Захисник вказав, що посилання прокурора на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, не може бути достатньою підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Ризик переховування від суду також нічим не доведено, оскільки обвинувачений не має закордонного паспорта. Адвокат, з яким погодився його підзахисний, вважають, що обвинуваченому може бути застосований більш м"який запобіжний захід, такий як домашній арешт за місцем його постійного проживання і такий повністю усуне вказані прокурором ризики. Також просили визначити обвинуваченому мінімальну заставу у разі продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 
Суд, заслухавши думки учасників кримінального провадження щодо заявлених прокурором клопотань, дійшов такого висновку.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці виробив чіткі підходи: існує презумпція на користь звільнення, і кожне утримання під вартою має бути обґрунтоване релевантними та достатніми підставами. Тягар доведення необхідності тримати особу під вартою лежить на державі, причому це стосується кожного дня ув`язнення: протягом усього періоду слідства влада зобов`язана доводити, що утримання виправдане. ЄСПЛ визначив легітимні цілі, які можуть виправдати запобіжне ув`язнення: ризик втечі, ризик тиску на свідків чи інше перешкоджання правосуддю, небезпека повторного злочину або загроза громадському порядку у разі звільнення обвинуваченого. Ці чотири критерії були, зокрема, сформульовані в рішенні Смірнова проти росії і фактично відображені в переліку ризиків ст. 177 КПК.
Кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, метою якого є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, що виключає можливість оцінки судом обґрунтованості підозри. Разом з тим, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Щодо наявності достатніх підстав вважати, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження дії запобіжного заходу, то суд враховує, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. При визначенні ризиків закон не вимагає неспростовних доказів того, що обвинувачений однозначно, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу або в майбутньому.
Отже ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формі або формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення вірогідності їх здійснення.
Клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, згідно встановленого судом порядку дослідження доказів розпочато дослідження письмових матеріалів кримінального провадження, свідки на даний час не допитані.
Суд зауважує, що у клопотанні прокурора порушено питання про обґрунтованість пред`явленого обвинувачення з посиланням на відповідні докази, зібрані органом досудового розслідування. Однак, з огляду на стадію кримінального провадження питання обґрунтованості обвинувачення не може бути предметом вирішення, оскільки докази, які, на думку сторони обвинувачення, його підтверджують, будуть досліджуватися в порядку §3 глави 28 КПК України, і лише за наслідком судового розгляду буде вирішено питання стосовно доведеності обвинувачення.
У зв`язку із цим суд надаватиме оцінку винятково питанню продовженню існування заявлених прокурором ризиків.
Застосування чи продовження запобіжного заходу у кримінальному провадженні спрямовані на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому. Безумовно, наявність заявлених ризиків має обґрунтовуватися. Однак, в переважній більшості випадків, враховуючи їх вірогідний характер, класичні категорії доказування, притаманні судовому процесу, при їх обґрунтуванні не застосовуються. При встановленні ризиків кримінального провадження суд застосовує стандарт достатності підстав вважати, що обвинувачений може вдатися до дій на шкоду кримінальному провадженню. Оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, суд має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.
Разом з тим, усвідомлюючи тяжкість покарання та невідворотність кримінальної відповідальності у випадку визнання обвинувачених винуватими у майбутньому, вони, з великою вірогідністю, можуть вчиняти дії, спрямовані на переховування від суду у будь-який спосіб (не лише шляхом виїзду за кордон), а тому суд не бере до уваги посилання захисників на відсутність у обвинувачених паспортів для виїзду за кордон.
Це твердження узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Співставлення можливих негативних для обвинувачених наслідків переховування у вигляді потенційного ув`язнення у невизначеному майбутньому, із можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі, у перспективі робить цей ризик достатньо високим.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна констатувати, виходячи виключно з суворості можливого покарання, її треба визначати з врахуванням низки інших факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («В. проти. Швейцарії»).
З цього слідує, що існування обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину саме по собі не є беззаперечним свідченням того, що в обвинуваченого існує бажання переховуватись від суду, а тому така обставина має значення лише у випадку встановлення інших релевантних факторів.
Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 31.07.2024 до підозрюваного ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 26.09.2024.
Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 24.02.2026 строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 було продовжено до 16.05.2026.
Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
У справі Кравченко проти України Суд прямо вказав, що продовження арешту допустиме лише за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує право особи на свободу. Національні суди зобов`язані при кожному продовженні зважувати всі «за» і «проти» тримання під вартою і детально мотивувати, чому не можна відпустити обвинуваченого. 
Отже, зважаючи на вищевикладене, розглядаючи клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу, суд має перевірити, чи продовжують існувати ризики, які були заявлені прокурором, їх обґрунтованість та чи є інші більш м`які запобіжні заходи, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Разом з тим, суд має перевірити чи має обвинувачений реальну можливість в майбутньому вчиняти дії, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. 
При цьому, суд ураховує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується (п. п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України).
З матеріалів кримінального провадження і доводів прокурора в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 113 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, за які передбачене безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, тому, усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує йому, у разі визнання винуватим, він може переховуватися від органів досудового слідства та суду, а також може продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, та вчинити інші кримінальні правопорушення. Також судом враховано, що стосовно обвинуваченого у Малиновському районному суді м.Одеса знаходиться кримінальне провадження по обвинуваченню його у вчиненні іншого кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.28 ч. 2 ст. 194 КК України. Крім того, суд бере до уваги, що ОСОБА_5 , під час його перебування у слідчому ізоляторі, було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.190 КК України, доказів скасування даної підозри стороною захисту не надано.
За наведеного вбачаються достатні підстави вважати, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.
При цьому, на даному етапі провадження, не оцінюються докази на предмет їх достатності і допустимості для встановлення вини обвинуваченого.
Аналіз матеріалів, які має суд, доводить, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не забезпечить на даний час належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам, у відповідності з мотивацією викладеною вище. У зв`язку з цим, суд відхиляє доводи сторони захисту про можливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів.
Крім того, згідно ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Враховуючи, що строк тримання під вартою обвинуваченого спливає 16.05.2026, але до закінчення такого строку кримінальне провадження розглянути неможливо, то суд вважає, що клопотання є достатньо обґрунтованим, встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України є вагомими, а тому клопотання підлягає задоволенню.
Продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 не порушує його права на судовий розгляд упродовж розумного строку.
За змістом абзацу 8 ч.4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.
При застосуванні ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою розмір застави йому не визначався. При розгляді даного клопотання суд також не вбачає підстав для визначення розміру застави, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України, та з огляду на те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а також враховує, що обвинуваченим ОСОБА_5 не надано даних про наявність будь-яких доходів чи майна у нього чи його близьких, що свідчить про недоречність визначення йому застави.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, у змісті яких ідеться про те, що обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом.
Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».
У рішенні у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, а має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.
Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому злочину свідчить про підвищену суспільну небезпеку діяння у вчиненні якого останній обвинувачується. Отже, продовжуючи такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, із ступеню тяжкості інкримінованого злочину, а також бере до уваги ту обставину, що підстави, за яких було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на теперішній час не відпали і під загрозою можливого застосування покарання, передбаченого санкцією статті, яка інкримінована обвинуваченому, останній може переховуватись від суду. Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у судовому засіданні не встановлено. При цьому, суд вважає, що при обранні обвинуваченому більш м"якого запобіжного заходу він матиме реальну можливість вчиняти дії, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. 
Також судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 31.07.2024 до підозрюваного ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 26.09.2024.
Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 24.02.2026 строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 було продовжено до 16.05.2026.
Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
У справі Кравченко проти України Суд прямо вказав, що продовження арешту допустиме лише за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує право особи на свободу. Національні суди зобов`язані при кожному продовженні зважувати всі «за» і «проти» тримання під вартою і детально мотивувати, чому не можна відпустити обвинуваченого. 
Отже, зважаючи на вищевикладене, розглядаючи клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу, суд має перевірити, чи продовжують існувати ризики, які були заявлені прокурором, їх обґрунтованість та чи є інші більш м`які запобіжні заходи, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Разом з тим, суд має перевірити чи має обвинувачений реальну можливість в майбутньому вчиняти дії, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. 
При цьому, суд ураховує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення (п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).
З матеріалів кримінального провадження і доводів прокурора в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 113, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за які передбачене безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, тому, усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує йому, в разі визнання винуватим, він може переховуватися від органів досудового слідства та суду, а також може продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, та вчинити інші кримінальні правопорушення. Посилання ОСОБА_7 на його бажання проходити військову службу у ЗСУ, не позбавляє його можливості вирішити дане питання у встановленому законом порядку, та не може бути підставою для застосування більш м"якого запобіжного заходу.
За наведеного вбачаються достатні підстави вважати, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.
При цьому, на даному етапі провадження, не оцінюються докази на предмет їх достатності і допустимості для встановлення вини обвинуваченого.
Таким чином, аналіз матеріалів, наданих суду сторонами, доводить, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить на даний час належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам, у відповідності з мотивацією викладеною вище. При цьому, суд вважає, що при обранні обвинуваченому більш м"якого запобіжного заходу він матиме реальну можливість вчиняти дії, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. 
При вирішенні питання про продовження дії запобіжного заходу враховані також вік обвинуваченого, його сімейний та матеріальний стан, серйозність протиправних діянь обвинуваченого, відсутність постійного місця проживання обвинуваченого.
Крім того, згідно ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід у вигляді триманні під вартою.
Враховуючи, що строк тримання під вартою обвинуваченого спливає 16.05.2026, але до закінчення такого строку кримінальне провадження розглянути неможливо, то суд вважає, що клопотання є достатньо обґрунтованим, встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України є вагомими, а тому клопотання підлягає задоволенню.
Продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 не порушує його права на судовий розгляд упродовж розумного строку.
За змістом абзацу 8 ч.4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.
При застосуванні ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою розмір застави йому не визначався. При розгляді даного клопотання суд також не вбачає підстав для визначення розміру застави, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України та з огляду на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, у змісті яких ідеться про те, що обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом.
Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».
У рішенні у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, а має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.
Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому злочину свідчить про підвищену суспільну небезпеку діяння у вчиненні якого останній обвинувачується. Отже, продовжуючи такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, із ступеню тяжкості інкримінованого злочину, а також бере до уваги ту обставину, що підстави, за яких було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на теперішній час не відпали і під загрозою можливого застосування покарання, передбаченого санкцією статті, яка інкримінована обвинуваченому, останній може переховуватись від суду та продовжити вчиняти кримінальні правопорушення. Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у судовому засіданні не встановлено.
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.07.2024 до підозрюваного ОСОБА_10 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 24.09.2024.
Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 24.02.2026 строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 було продовжено до 16.05.2026.
Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
При цьому, суд ураховує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення (п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).
У справі Кравченко проти України Суд прямо вказав, що продовження арешту допустиме лише за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує право особи на свободу. Національні суди зобов`язані при кожному продовженні зважувати всі «за» і «проти» тримання під вартою і детально мотивувати, чому не можна відпустити обвинуваченого. 
Отже, зважаючи на вищевикладене, розглядаючи клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу, суд має перевірити, чи продовжують існувати ризики, які були заявлені прокурором, їх обґрунтованість та чи є інші більш м`які запобіжні заходи, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Разом з тим, суд має перевірити чи має обвинувачений реальну можливість в майбутньому вчиняти дії, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. 
З матеріалів кримінального провадження і доводів прокурора в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_10 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 28 ч. 2 ст. 113 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за яке передбачене безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, дане кримінальне правопорушення вчинене в умовах воєнного стану, що додатково свідчить про особливу його небезпеку, тому, усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує йому, в разі визнання винуватим, може переховуватися від органів досудового слідства та суду, а також може продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, та вчинити інші кримінальні правопорушення. 
За наведеного вбачаються достатні підстави вважати, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.
При цьому, на даному етапі провадження, не оцінюються докази на предмет їх достатності і допустимості для встановлення вини обвинуваченого.
Аналіз матеріалів, наданих суду сторонами, доводить, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, зокрема, домашній арешт, не забезпечить на даний час належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам, у відповідності з мотивацією викладеною вище. У зв`язку з цим, суд відхиляє доводи сторони захисту про можливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів. При цьому, суд вважає, що при обранні обвинуваченому більш м"якого запобіжного заходу він матиме реальну можливість вчиняти дії, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. 
При вирішенні питання про продовження дії запобіжного заходу враховано також вік підозрюваного, його матеріальний стан, серйозність протиправних діянь обвинуваченого.
Крім того, згідно ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід у вигляді триманні під вартою.
Враховуючи, що строк тримання під вартою обвинуваченого спливає 16.05.2026, але до закінчення такого строку кримінальне провадження розглянути неможливо, то суд вважає, що клопотання є достатньо обґрунтованим, встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України є вагомими та продовжують існувати, а тому клопотання підлягає задоволенню.
Продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 не порушує його права на судовий розгляд упродовж розумного строку.
За змістом абзацу 8 ч.4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.
При застосуванні ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою розмір застави йому не визначався. При розгляді даного клопотання суд також не вбачає підстав для визначення розміру застави, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України та з огляду на те, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину. 
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, у змісті яких ідеться про те, що обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом.
Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».
У рішенні у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, а має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.
Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому злочину свідчить про підвищену суспільну небезпеку діяння у вчиненні якого останній обвинувачується. Отже, продовжуючи такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, із ступеню тяжкості інкримінованого злочину, а також бере до уваги ту обставину, що підстави, за яких було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на теперішній час не відпали і під загрозою можливого застосування покарання, передбаченого санкцією статті, яка інкримінована обвинуваченому, останній може переховуватись від суду та вчиняти кримінальні правопорушення. Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у судовому засіданні не встановлено.
Також встановлено, що ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.08.2024 до підозрюваного ОСОБА_12  було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, строком до 28.09.2024.
Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 24.02.2026 строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_12 було продовжено до 16.05.2026.
Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
При цьому, суд ураховує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення (п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).
У справі Кравченко проти України Суд прямо вказав, що продовження арешту допустиме лише за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує право особи на свободу. Національні суди зобов`язані при кожному продовженні зважувати всі «за» і «проти» тримання під вартою і детально мотивувати, чому не можна відпустити обвинуваченого. 
Отже, зважаючи на вищевикладене, розглядаючи клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу, суд має перевірити, чи продовжують існувати ризики, які були заявлені прокурором, їх обґрунтованість та чи є інші більш м`які запобіжні заходи, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Разом з тим, суд має перевірити чи має обвинувачений реальну можливість в майбутньому вчиняти дії, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. 
З матеріалів кримінального провадження і доводів прокурора в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_12 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за яке передбачене безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, дане кримінальне правопорушення вчинене в умовах воєнного стану, що додатково свідчить про особливу його небезпеку, тому, усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим, маючи реальну можливість, може переховуватися від органів досудового слідства та суду, а також, незважаючи на відсутність судимості, може вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки він свідомо потрапив під вплив інших осіб, що не виключає такого у майбутньому і ставить під сумнів його належну поведінку та можливість застосування більш м"якого запобіжного заходу. 
Як обґрунтування обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики, які виправдовують продовження тримання обвинуваченого під вартою не зменшились, прокурором наведені відомості про те, що на час розгляду клопотання по суті попередні ризики продовжують існувати, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, в яких зафіксовані фактичні дані про протиправні діяння ОСОБА_12 , зібраними даними, які характеризують особу обвинуваченого, тобто необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою є обґрунтованою.
За наведеного вбачаються достатні підстави вважати, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.
Отже, аналіз матеріалів, наданих суду, доводить, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не забезпечить на даний час належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам, у відповідності з мотивацією викладеною вище. При цьому, суд вважає, що при обранні обвинуваченому більш м"якого запобіжного заходу він матиме реальну можливість вчиняти дії, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. 
Хоча сторона захисту посилається на те, що ОСОБА_12 має сталі соціальні зв"язки, батьків та постійне місце проживання, таке на думку суду, з урахуванням вищезазначеного, не впливає на зменшення чи зникнення ризиків визначених прокурором і в своїй сукупності не свідчить про належну поведінку обвинуваченого в майбутньому та можливість застосування до нього більш м"якого запобіжного заходу.
Крім того, згідно ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід у вигляді триманні під вартою.
Враховуючи, що строк тримання під вартою обвинуваченого спливає 16.05.2026, але до закінчення такого строку кримінальне провадження розглянути неможливо, то суд вважає, що клопотання є достатньо обґрунтованим, встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України є вагомими та продовжують існувати, а тому клопотання підлягає задоволенню.
Продовження строку тримання під вартою ОСОБА_12 не порушує його права на судовий розгляд упродовж розумного строку.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, у змісті яких ідеться про те, що обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом.
Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».
У рішенні у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, а має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.
Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому злочину свідчить про підвищену суспільну небезпеку діяння у вчиненні якого останній обвинувачується. Отже, продовжуючи такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, із ступеню тяжкості інкримінованого злочину, а також бере до уваги ту обставину, що підстави, за яких було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на теперішній час не відпали і під загрозою можливого застосування покарання, передбаченого санкцією статті, яка інкримінована обвинуваченому, останній може переховуватись від суду чи вчиняти кримінальні правопорушення. Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу обвинуваченому та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у судовому засіданні не встановлено.
За змістом абзацу 8 ч.4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.
При продовженні ОСОБА_12 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою розмір застави йому не визначався. При розгляді даного клопотання суд також не вбачає підстав для визначення розміру застави, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України та з огляду на те, що ОСОБА_12  обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину і доводи сторони захисту не спростовують такого висновку, оскільки на даному етапі кримінального провадження усі докази ще не досліджені, а тому суд не може оцінювати їх та робити певні висновки щодо участі обвинуваченого у кримінальному правопорушенні. 
Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.07.2024 до підозрюваного ОСОБА_8 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 24.09.2024.
Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 24.02.2026 строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 було продовжено до 16.05.2026.
Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
При цьому, суд ураховує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення (п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).
У справі Кравченко проти України Суд прямо вказав, що продовження арешту допустиме лише за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує право особи на свободу. Національні суди зобов`язані при кожному продовженні зважувати всі «за» і «проти» тримання під вартою і детально мотивувати, чому не можна відпустити обвинуваченого. 
Отже, зважаючи на вищевикладене, розглядаючи клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу, суд має перевірити, чи продовжують існувати ризики, які були заявлені прокурором, їх обґрунтованість та чи є інші більш м`які запобіжні заходи, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Разом з тим, суд має перевірити чи має обвинувачений реальну можливість в майбутньому вчиняти дії, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. 
З матеріалів кримінального провадження і доводів прокурора в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за яке передбачене безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, дане кримінальне правопорушення вчинене в умовах воєнного стану, що додатково свідчить про особливу його небезпеку, тому, усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує йому, в разі визнання винуватим, він може переховуватися від органів досудового слідства та суду, а також може продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, та вчинити інші кримінальні правопорушення. 
Як обґрунтування обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики, які виправдовують продовження тримання підозрюваного під вартою не зменшились, прокурором наведені відомості про те, що на час розгляду клопотання по суті попередні ризики продовжують існувати, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, в яких зафіксовані фактичні дані про протиправні діяння ОСОБА_8 , який крім іншого притягувався до кримінальної відповідальності та був засуджений, зібраними даними, які характеризують особу обвинуваченого, тобто необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою є обґрунтованою.
За наведеного вбачаються достатні підстави вважати, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.
Аналіз матеріалів, наданих суду сторонами, доводить, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не забезпечить на даний час належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам, у відповідності з мотивацією викладеною вище. При цьому, суд вважає, що при обранні обвинуваченому більш м"якого запобіжного заходу він матиме реальну можливість вчиняти дії, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. 
При вирішенні питання про продовження дії запобіжного заходу враховані також вік обвинуваченого, його матеріальний стан, а також серйозність протиправних діянь обвинуваченого.
Крім того, згідно ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Враховуючи, що строк тримання під вартою обвинуваченого спливає 16.05.2026, але до закінчення такого строку кримінальне провадження розглянути неможливо, то суд вважає, що клопотання є достатньо обґрунтованим, встановлені ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України є вагомими, а тому клопотання підлягає задоволенню.
Продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 не порушує його права на судовий розгляд упродовж розумного строку.
За змістом абзацу 8 ч.4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.
При застосуванні ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою розмір застави йому не визначався. При розгляді даного клопотання суд також не вбачає підстав для визначення розміру застави, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України та з огляду на те, що ОСОБА_8  обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, у змісті яких ідеться про те, що обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом.
Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».
У рішенні у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, а має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.
Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому злочину свідчить про підвищену суспільну небезпеку діяння у вчиненні якого останній обвинувачується. Отже, продовжуючи такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, із ступеню тяжкості інкримінованого злочину, а також бере до уваги ту обставину, що підстави, за яких було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на теперішній час не відпали і під загрозою можливого застосування покарання, передбаченого санкцією статті, яка інкримінована обвинуваченому, останній може переховуватись від суду чи вчиняти інші кримінальні правопорушення. Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у судовому засіданні не встановлено. 
Враховуючи вищевикладене, к еруючись ст.ст. 177, 197,199, 369, 371,372,376 КПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В :

Задовольнити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 .
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою  ОСОБА_5 на 60 днів, до 15 липня 2026 року, з утриманням його в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор».
Задовольнити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 .
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою  ОСОБА_7  на 60 днів, до 15 липня 2026 року, з утриманням його в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор».
Задовольнити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_10 .
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою  ОСОБА_10  на 60 днів, до 15 липня 2026 року, з утриманням його в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор».
Задовольнити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_12 .
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою  ОСОБА_12  на 60 днів, до 15 липня 2026 року, з утриманням його в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор».
Задовольнити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 .
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою  ОСОБА_8  на 60 днів, до 15 липня 2026 року, з утриманням його в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор».
Обвинувачених щодо яких обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою - доставити у наступне судове засідання.
Копію ухвали вручити прокурору, представнику потерпілого, обвинуваченим та захисникам.
Ухвала про продовження строку дії запобіжного заходу може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.
Повний текст ухвали складено та проголошено 14 травня 2026 року о 16 годині 30 хвилин.

Головуюча суддя : ОСОБА_1 

Судді ОСОБА_2 

ОСОБА_3