УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 354/1297/24
провадження № 61-7667ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
розглянув касаційну скаргуОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 21 травня 2026 року у справі за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства «ЛІСИ УКРАЇНИ» 
в особі філії «ВОРОХТЯНСЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО» Державного спеціалізованого господарського підприємства «ЛІСИ УКРАЇНИ» до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, треті особи: Івано-Франківська обласна державна адміністрація, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ:
У провадженні Яремчанського міського суду Івано-Франківської області перебуває цивільна справа за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства «ЛІСИ УКРАЇНИ» в особі філії «ВОРОХТЯНСЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО» Державного спеціалізованого господарського підприємства «ЛІСИ УКРАЇНИ» (далі - ДСГП «ЛІСИ УКРАЇНИ») до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, треті особи: Івано-Франківська обласна державна адміністрація, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.
20 травня 2025 року представник ДСГП «ЛІСИ УКРАЇНИ» подав клопотання 
про зміну предмета позову, виклавши позовні вимоги замість скасування державної реєстрації земельних ділянок та визнання недійсними договорів купівлі-продажу 
на витребування земельних ділянок.
02 червня 2025 року представник відповідача подала клопотання про залишення заяви позивача про зміну предмету позову без руху. Позиція мотивована 
тим, що із заявою про зміну предмета позову позивач зобов`язаний був подати експертно-грошову оцінку земельних ділянок та внести на депозитний рахунок суду грошові кошти в розмірі вартості вказаних земельних ділянок. Однак цього зроблено не було, тому не визначено ціну позову та не сплачено судовий збір за три майнові вимоги.
Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 04 травня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Попової Г. М. про залишення заяви про зміну предмета позову 
від 20 травня 2025 року без руху. Закрито підготовче провадження у справі 
та призначено справу до судового розгляду по суті в приміщенні Яремчанського міського суду Івано-Франківської області (м. Яремче, вул. Довбуша, 32, зал судового засідання № 1) об 11 год 00 хв 07 липня 2026 року. 
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив 
її в апеляційному порядку.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 травня 2026 року відмовлено у прийнятті до розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Яремчанського міського суду від 04 травня 2026 року та повернуто її скаржнику.
Судове рішення мотивовано тим, що вимоги апеляційної скарги зводяться 
до незгоди ОСОБА_1 з ухвалою суду, якою відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Попової Г. М. про залишення заяви про зміну предмета позову від 20 травня 2025 року без руху, тому така скарга не може бути прийнята до розгляду судом апеляційної інстанції та підлягає поверненню скаржнику.
04 червня 2026 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся 
до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 21 травня 2026 року, в якій заявник, посилаючись 
на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 21 травня 2026 року 
і направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання 
про відкриття апеляційного провадження.
За змістом частини першої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) вирішує колегія у складі трьох суддів після одержання касаційної скарги, оформленої відповідно до вимог статті 392 ЦПК України.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно повернув апеляційну скаргу на ухвалу про залишення заяви про зміну предмета позову без руху з підстав не сплати судового збору.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Ухвала про повернення апеляційної скарги не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.
Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення.
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, 
які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга 
не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Згідно з пунктом 3.1. рішення Конституційного Суду України від 29 червня 
2010 року № 17-рп/2010 принцип правової визначеності передбачає, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці 
є допустимим за умови передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права має базуватися на критеріях, які дадуть змогу передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.
У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 (провадження 
№ 14-190цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що згідно 
з пунктом «d» статті 5 Рекомендацій (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо введення в дію та поліпшення функціонування систем 
і процедур оскарження у цивільних і торговельних справах від 07 лютого 
1995 року для забезпечення того, щоби суд апеляційної інстанції розглядав лише вагомі питання, державам слід відтермінувати реалізацію права на оскарження 
з низки проміжних питань до подання основної скарги у справі. Встановлення 
у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та реалізації права 
на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. 
Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. 
Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 
357 ЦПК України.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 (провадження 
№ 61-19138сво18) зроблено висновок, що «право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення 
по суті спору й окремо від такого рішення».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 1909/3089/2012 (провадження 
№ 61-11723сво20) вказано, що «тлумачення положень статті 353 ЦПК України має відбуватися із урахуванням можливості/неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження 
в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду. Згідно з частиною другою статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги 
на рішення суду. Зазначене положення слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі 
№ 757/47946/19-ц (провадження № 14-37цс23) вказано, що: «об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з урахуванням висновків Конституційного Суду України при застосуванні норм процесуального права щодо права на апеляційне оскарження ухвал суду першої інстанції послідовно сформулювала підхід, за яким ухвали підлягають апеляційному оскарженню. 
В основу підходу покладена ідея неодмінності дотримання конституційного права особи на судовий захист.
Суть цього підходу полягає в такому:
1) ухвали, вказівка про можливість оскарження яких прямо зазначена в частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), є самостійними об`єктами апеляційного оскарження;
2) заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга 
статті 353 ЦПК України, статті 255 ГПК України);
3) ухвали суду, які залежно від їх змісту та стадії процесу не можуть бути оскаржені шляхом включення заперечень до рішення суду, можуть бути оскаржені окремо 
від рішення, якщо це зумовлено потребою судового захисту процесуальних прав 
та інтересів особи.
Тож ухвала суду, яка не зазначена у переліку ухвал, викладеному в частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), може бути оскаржена окремо 
від рішення суду, якщо цього вимагає забезпечення права особи на судовий захист.
Велика Палата Верховного Суду з такими висновками погоджується та констатує, що з урахуванням основних засад судочинства й необхідності забезпечення права на апеляційний перегляд будь-яка ухвала суду першої інстанції підлягає апеляційному оскарженню або самостійно, або разом із рішенням суду по суті спору.
Перелік ухвал, на які апеляційна скарга може бути подана окремо від рішення суду, наведений у частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що законодавець цілеспрямовано обмежив коло процесуальних питань, результат вирішення яких - ухвали суду - підлягають самостійному апеляційному оскарженню, з огляду на пріоритетність вирішення 
тих чи інших процесуальних питань. Надання учасникам судового процесу права 
на апеляційне оскарження всіх ухвал суду першої інстанції окремо від рішення суду незалежно від їх процесуальної суті і значення стало б передумовою для зловживання учасниками справи процесуальними правами та безпідставного затягування розгляду справи, що не відповідало б основним завданням судочинства.
Водночас, на переконання Великої Палати Верховного Суду, наведений у частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України) перелік судових рішень 
не є вичерпним: ухвала, зазначена в цій нормі процесуального права, безумовно може бути оскаржена в апеляційному порядку; за відсутності ухвали в зазначеному переліку встановленню та оцінці судом підлягає те, чи перешкоджає ця ухвала подальшому провадженню в справі та/або чи може вона бути оскаржена разом 
із рішенням суду (тобто чи є в особи, яка подає апеляційну скаргу, можливість поновити свої права в інший спосіб)».
Апеляційний суд проаналізував зміст апеляційної скарги ОСОБА_1 встановив, що ухвала суду першої інстанції, якою відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Попової Г. М. про залишення заяви про зміну предмета позову від 20 травня 2025 року без руху та призначення справи 
до розгляду, не віднесена до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені 
в апеляційному порядку окремо від рішення суду. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 червня 2023 року у справі 
№ 607/23244/21 (провадження № 14-116цс22) дійшла висновку, що застосовуючи пункт 10 частини першої статті 294 КАС України, який за змістом є тотожним пункту 13 частини першої статті 353 ЦПК України щодо можливості апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви (заяви) 
без руху в частині визначення розміру судових витрат окремо від рішення суду, 
і наголошує, що апеляційному оскарженню лише разом з рішенням суду підлягає ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху, якщо суд першої інстанції у цій ухвалі встановлює розмір судового збору, який позивач (заявник) має сплатити при зверненні до суду, або порядок його обчислення, однак особа не погоджується або з таким розміром, або з порядком його обчислення. 
Такі ухвали суду першої інстанції не підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду. Також не підлягають апеляційному оскарженню окремо 
від рішення суду ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору. В такому випадку заявник може реалізувати своє право на апеляційне оскарження такого судового рішення шляхом включення заперечень на нього до апеляційної скарги на рішення суду відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України (у випадку постановлення такого рішення місцевим судом).
Отже, в силу вимог частини другої статті 352 ЦПК України її оскарження окремо 
від рішення суду не допускається.
Встановивши вказані обставини, апеляційний суд дійшов правильного висновку 
про повернення апеляційної скарги.
Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права при вирішенні питання про наявність підстав для повернення апеляційної скарги є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтями 2, 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 21 травня 2026 року у справі за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства «ЛІСИ УКРАЇНИ» в особі філії «ВОРОХТЯНСЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО» Державного спеціалізованого господарського підприємства «ЛІСИ УКРАЇНИ» до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, треті особи: Івано-Франківська обласна державна адміністрація, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара