Справа № 202/1825/26
2/709/632/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2026 року с-ще Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді - Чубая В.В.,
за участі секретаря судового засідання - Кіян С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами,

в с т а н о в и в:

До Чорнобаївського районного суду Черкаської області з Індустріального районного суду міста Дніпра за підсудністю надійшла позовна заява ТОВ «Факторинг Партнерс» (далі - позивач) до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитними договорами.
В обґрунтування позову зазначалося, що позивач за договорами факторингу набув право грошової вимоги до відповідача за двома кредитними договорами, укладеними між первісними кредиторами та відповідачем шляхом підписання його електронним підписом. У зв`язку з тим, що відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання, тобто не повернула кредитні кошти та не сплатила проценти за користування ними, а також інші платежі, позивач змушений звернутися до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитними договорами у загальному розмірі 41576,25 гривень, а також стягнення судових витрат.
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 17 квітня
2026 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, однак остання не скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенням ч. 8 ст. 178 ЦПК України.
У наданий в ухвалі строк від сторін не надійшло заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із розглядом справи судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.
01 листопада 2020 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем укладено договір про надання фінансового кредиту № 3137887 (а.с. 15-18) шляхом підписання його відповідачем електронним підписом (надалі - кредитний договір).
Згідно з п. 1.2. кредитного договору на умовах, встановлених договором, товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Зі змісту п.п. 1.3.-1.4. кредитного договору вбачається, що сума кредиту становить 6000,00 гривень; строк кредиту - 30 днів.
У п. 1.5.1. кредитного договору визначено, що знижена процентна ставка становить 0,95% в день від суми кредиту, застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного у п. 1.4. цього договору (без пролонгацій), якщо в цей строк споживач здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку.
Пунктом 1.5.2. кредитного договору передбачено, що стандартна процентна ставка становить 1,9% в день від суми кредиту, застосовується у межах строку надання кредиту, вказаного в п. 1.4. цього договору, якщо споживач не виконав умови, зазначені у п. 1.5.1. договору для застосування зниженої процентної ставки; та у межах нового строку, якщо відбулося продовження строку користування кредитом відповідно до п.п. 4.1.-4.6. цього договору; та у межах періоду прострочення, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абз. 2 ч. 1
ст. 1048 ЦК України.
Відповідно до п. 3.1. кредитного договору нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт».
У п. 4.1. кредитного договору встановлено, що строк кредиту може бути продовжено на кількість днів, зазначену у п. 1.4. договору, якщо між сторонами була досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному п.п. 4.2.-4.5. договору.
Пунктом 4.2. кредитного договору визначено, що споживач, у випадку якщо заборгованість за кредитом складає не менше 400,00 гривень (включно) може ініціювати продовження строку користування кредитом, відповідно до п. 4.3. договору.
Відповідно до п. 4.3. кредитного договору що пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем.
16 січня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та відповідачем укладено кредитний договір № 0501079508/1 шляхом подання відповідачем заявки-анкети на отримання кредиту № 3437227 (а.с. 35), отримання пропозиції укласти договір (а.с. 36) та підписання акцепту оферти (а.с. 37) електронним підписом.
Зі змісту акцепту оферти вбачається, що розмір кредиту становить 1500,00 гривень; строк користування кредитом - 30 днів; строк дії договору - 3 роки; відсоткова ставка - 1, 75% за один день користування кредитом, застосовується за умови належного виконання умов договору та відсутності пролонгації; максимальна відсоткова ставка - 3,5% за один день користування кредитом, застосовується за умови неналежного виконання умов договору.
Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною 3 цієї ж статті Кодексу передбачено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від
07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Таким чином судом встановлено, що кредитні договори між первісними кредиторами та відповідачем були укладені в електронній формі, тобто у письмову вигляді.
Особливості вчинення правочинів в електронній формі визначені положеннями Закону України «Про електронну комерцію».
Так, ст. 3 Закону містить визначення термінів, зокрема:
- електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору;
- одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).
Згідно з ч. 6 цієї ж статті Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Зі змісту ч. 8 цієї ж статті Закону вбачається, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
У ч. 12 цієї ж статті Закону передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному
ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Згідно зі ст. 12 Закону (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитних договорів) якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Таким чином укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Судом встановлено, що кредитні договори між первісними кредиторами та відповідачем підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Отже вказані правочини відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, а укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня
2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20.
За змістом ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, воно має виконуватись належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк (термін).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору.
Як вбачається з матеріалів справи первісні кредитори зобов`язання за кредитними договорами виконали у повному обсязі, а саме надали відповідачу грошові кошти у розмірі, передбаченому умовами кредитних договорів.
Так, переказ коштів від ТОВ «Авентус Україна» позичальнику, тобто відповідачу, у розмірі 6000,00 гривень підтверджується копією листа ТОВ «ФК «Контрактовий Дім» від 06 лютого 2026 року № 20142, де зазначено, що 01 листопада 2020 року здійснено відповідну транзакцію на карту НОМЕР_1 (а.с. 25-27).
Крім того, переказ коштів від ТОВ «Інфінанс» позичальнику, тобто відповідачу, у розмірі 1500,00 гривень підтверджується копією листа «ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення» від 30 липня 2025 року № 3158_250611114164, згідно з яким 16 січня 2021 року успішно перераховано кошти у розмірі 1500,00 гривень на платіжну картку
№ НОМЕР_1 (а.с. 38). 
Порушуючи вказані вище положення законодавства та умови кредитних договорів, відповідач зобов`язання за вказаними кредитними договорами належним чином не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість.
Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «Авентус Україна» за договором від
01 листопада 2020 року № 3137887 (а.с. 29-34) за період з 01 листопада 2020 року (дата видачі кредиту) до 26 квітня 2021 року включно заборгованість відповідача становила 19680,00 гривень, з яких:
- 6000,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту;
- 13680,00 гривень - заборгованість за процентами.
Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Інфінанс» за договором від 16 січня 2021 року № 0501079508/1 (а.с. 39-43) за період з 16 січня 2021 року (дата видачі кредиту) до 23 лютого 2022 року включно заборгованість відповідача становила 21896,25 гривень, з яких:
- 1500,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту;
- 20396,00 гривень - заборгованість за процентами.
28 липня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» і ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 28072021 (а.с. 46-48), на підставі якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором від 01 листопада 2020 року
№ 3137887, що підтверджується копіями актів прийому-передачі реєстру боржників від
28 липня 2021 року (а.с. 49) та витягу з реєстру боржників від 28 липня 2021 року (а.с. 49-51).
22 червня 2022 року між ТОВ «Інфінанс» і ТОВ «ФК «ЄАПБ» також укладено договір факторингу № 22/06-22 (а.с. 52-54), на підставі якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором від 16 січня 2021 року
№ 0501079508/1, про що свідчать копії акта прийому-передачі реєстру боржників від
22 червня 2022 року (а.с. 55) та витягу з реєстру боржників від 22 червня 2022 року
(а.с. 56-57).
Крім того, 23 травня 2024 року між ТОВ «ФК ЄАПБ» і позивачем укладено договір факторингу № 23/05/24 (а.с. 58-65), на підставі якого останній набув право вимоги до відповідача за обома кредитними договорами, що підтверджується копіями актів прийому- передачі реєстрів заборгованостей від 23 травня 2024 року (а.с. 67, 68) та витягів з реєстру заборгованостей №№ 1 і 4 (а.с. 69-70, 71-72, 73, 74).
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Надаючи оцінку договору відступлення прав вимоги, суд також звертає увагу на положення ст. 1078 ЦК України, згідно з якою предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Таким чином позивач від первісних кредиторів набув право вимоги до відповідача за кредитними договорами. При цьому, ані ТОВ «ФК «ЄАПБ», ані позивач не здійснювали будь-яких додаткових нарахувань заборгованості за кредитними договорами, про що свідчать розрахунки заборгованості позивача (а.с. 44, 45).
Перевіривши вказані розрахунки заборгованості, суд не погоджується із заявленим позивачем до стягнення розміром заборгованості в частині процентів з огляду на таке.
Згідно з викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 правовим висновком після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з
ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Тому для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Щодо нарахування заборгованості за процентами за кредитним договором від
01 листопада 2020 року № 3137887.
Як зазначалося вище у п. 1.4. кредитного договору встановлений строк кредитування 30 днів, отже датою повернення кредиту є 01 грудня 2020 року, що також відображено у графіку платежів (а.с. 18 на звороті).
З розрахунку заборгованості ТОВ «Авентус Україна» видно, що відповідач
30 листопада 2020 року здійснив платіж у розмірі 1710,00 гривень та 27 грудня 2020 року - у розмірі 3078,00 гривень.
Такі дії відповідача суд розцінює як продовження строку кредиту в порядку, передбаченому п.п. 4.1.-4.3. кредитного договору, до 26 січня 2021 року включно.
Отже ТОВ «Авентус Україна» могло нараховувати заборгованість за процентами за період з 01 листопада 2020 року (дата видачі кредиту) до 26 січня 2021 року включно (дата закінчення строку кредиту з урахуванням його продовження за ініціативою позичальника).
Таким чином заборгованість за процентами за вказаний період, що підлягає до стягнення, згідно з розрахунком ТОВ «Авентус Україна» становить 3420,00 гривень.
Щодо нарахування заборгованості за процентами за кредитним договором від
16 січня 2021 року № 0501079508/1.
Як зазначалося вище в оферті і в акцепті оферти чітко визначено строк користування кредитом - 30 днів.
При цьому, ані оферта, ані акцепт оферти не містять чітких умов пролонгації кредитного договору та порядку нарахування процентів у випадку закінчення тридцятиденного строку користування кредитом.
Зокрема, як в оферті, так і в акцепті оферти, сторони погодили, що всі інші умови викладені у правилах, з якими позичальник ознайомився до укладення договору, та які є невід`ємною частиною договору (оферти та акцепту оферти), у тому числі:
- порядок укладення договору фінансового кредиту, надання фінансового кредиту потенційному позичальнику (п. 6 правил);
- порядок застосування та нарахування процентів, за користування кредитом (п. 7 правил);
- умови взаєморозрахунків (п. 7 правил);
- порядок зміни і припинення дії договору (п. 8 правил);
- права та обов`язки сторін (п. 9 правил);
- відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору (п. 10 правил);
- умови ініціювання здійснення переказу з банківської платіжної картки в рахунок погашення заборгованості за договором (п. 7.14 правил);
- умови ініціювання здійснення переказу з банківської платіжної картки з метою забезпечення належного та своєчасного виконання грошових зобов`язань позичальника перед надавачем товарів/робіт/послуг за договором, укладеним з ним (п. 7.15 правил).
Натомість позивачем не долучено до матеріалів справи у якості доказу вказані правила.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому
ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливого розгляду справи судом.
Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З огляду на викладене, на переконання суду, конкретно в цьому випадку до спірних правовідносин можуть бути застосовані лише чітко обумовлені між сторонами кредитного договору положення щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами, викладені в оферті і акцепті оферти.
Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість за процентами у розмірі 787,50 гривень, яка розрахована наступним чином: 1500,00 / 100 х 1,75 х 30.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Зі змісту ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
З огляду на те, що відповідач не виконала своїх зобов`язань за кредитними договорами щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, а саме стягнення заборгованості за договором від 01 листопада 2020 року № 3137887 у загальному розмірі 9420,00 гривень (6000,00 + 3420,00), за договором від 16 січня 2021 року № 0501079508/1 у загальному розмірі 2287,50 гривень (1500,00 + 787,50), а всього 11707,50 гривень
(9420,00 + 2287,50), що становить 28% від заявлених позовних вимог (11707,50 х 100 / 41576,25), то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі
745,47 гривень (2662,40 х 28 / 100).
Пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 3 цієї ж статті Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 4 цієї ж статті Кодексу розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5 і 6 ст. 137 ЦПК України).
Відповідач жодних клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не заявила.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, у додатковій постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/8257/15.
Так, у позовній заяві завлено вимогу про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16000,00 гривень.
На підтвердження наданої професійної правничої допомоги до позовної заяви додано копію договору від 02 липня 2024 року № 02-07/2024 про надання правової допомоги між позивачем та АО «Лігал Ассістанс» (а.с. 81-84), копію прайс-листа
АО «Лігал Ассістанс» (а.с. 85-86), копію заявки від 01 січня 2026 року № 1919 на надання юридичної допомоги (а.с. 86 на звороті), копію витягу з Акту від 30 січня 2026 року № 27 про надання юридичної допомоги (а.с. 87).
У постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Суд звертає увагу, що ця цивільна справа є типовою та нескладною, а її розгляд проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. За таких обставин суд вважає перебільшеним та необґрунтованим розмір гонорару адвоката за надання правничої правової допомоги, оскільки він не є пропорційним до предмета спору.
Підсумовуючи зазначене, виходячи із критерію реальності адвокатських послуг, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, її складність та категорію, а також практику Верховного Суду щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в цілому, суд дійшов висновку про їх стягнення у розмірі 3000,00 гривень, що становитиме співмірні і розумні витрати позивача на професійну правничу допомогу.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 133, 137, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» заборгованість за договором від 01 листопада 2020 року № 3137887, укладеним між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , у розмірі 9420,00 (дев`ять тисяч чотириста двадцять гривень 00 копійок) гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» заборгованість за договором від 16 січня
2021 року № 0501079508/1, укладеним між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 , у розмірі 2287,50 (дві тисячі двісті вісімдесят сім гривень 50 копійок) гривень.
У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» судовий збір у розмірі 745,47 (сімсот сорок п`ять гривень 47 копійок) гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 (три тисячі гривень 00 копійок) гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.
Інформація про сторони:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс», код ЄДРПОУ 42640371, місцезнаходження: вул. Ґедройця Єжи, 6, офіс 521, м. Київ, 03150.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; фактично проживає як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя           В.В. Чубай