ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 140/8656/24 пров. № А/857/11259/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Волдінер Ф.А.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» (далі – ПАТ «Укрнафта») звернулось в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі – ГУ ДПС у Волинській області), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 00146320902 від 31.05.2024.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що за нормами п. 13 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів АР Крим, запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, заходи правового режиму воєнного стану, зокрема, забороняти торгівлю зброєю, сильнодіючими хімічними і отруйними речовинами, а також алкогольними напоями та речовинами, виробленими на спиртовій основі, відповідно до Порядку № 1457. Згідно зі ст. 15 Закону № 389 повноваження щодо прийняття відповідних рішень передбачено для обласних, районних військових адміністрацій та військових адміністрацій населених пунктів. Органи місцевої влади в умовах воєнного стану самостійних рішень про заборону продажу алкоголю не приймають. Відповідно до п. 3 Порядку № 1457 заборона торгівлі зброєю, сильнодіючими хімічними і отруйними речовинами, а також алкогольними напоями та речовинами, виробленими на спиртовій основі, в межах території, на якій вводиться воєнний стан, запроваджується шляхом видання наказу військовим командуванням разом з військовою адміністрацією (у разі її утворення) з метою забезпечення громадської безпеки і порядку, цим Також зауважує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 820/1335/17 зазначив, що норми законодавства встановлюють, що торгівля алкогольними напоями з метою їх споживання на місці дозволена лише суб`єктам господарювання, що мають статус закладів ресторанного господарства, підприємств з універсальним асортиментом товарів, недотримання таких умов є підставою для застосування штрафних санкцій у розмірі визначеному Законом.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що фактична перевірка була призначена та проведена податковим органом правомірно, оскільки для її проведення були наявні передбачені Податковим кодексом підстави, а сам наказ про перевірку відповідав вимогам законодавства. Суд першої інстанції також врахував правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких для проведення фактичних перевірок у сфері обігу алкогольних напоїв контролюючому органу достатньо наявності покладених на нього контрольних функцій і не вимагається обов`язкового отримання інформації про конкретні порушення. Разом з тим, суд першої інстанції встановив, що позивач здійснив продаж алкогольного напою після 22:00, чим порушив заборону, встановлену рішенням Луцької міської ради від 30.04.2014 № 39/18. Це рішення було прийняте уповноваженим органом місцевого самоврядування на підставі статті 15-3 Закону України «Про державне регулювання обігу алкогольних напоїв і залишалося чинним на момент перевірки. Суд першої інстанції дійшов висновку, що саме порушення встановленої органом місцевого самоврядування заборони на продаж алкогольних напоїв у визначений час доби є підставою для застосування до суб`єкта господарювання штрафної санкції у розмірі 6 800 грн відповідно до статті 17 зазначеного Закону, тому податковий орган правомірно зафіксував порушення та застосував фінансову санкцію.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ПАТ «Укрнафта» подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позов задоволити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що не суд першої інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду. Стверджує, що фактична перевірка була призначена з порушенням вимог Податкового кодексу України, оскільки наказ про її проведення не містив конкретного періоду діяльності, який підлягав перевірці, що, на його думку, свідчить про незаконність перевірки та прийнятого за її результатами податкового повідомлення-рішення. Крім того, зазначає, що продаж алкогольних напоїв здійснювався у магазині-кафе, який належить до закладів ресторанного господарства, а тому на нього не поширюється встановлена рішенням Луцької міської ради заборона реалізації алкоголю в нічний час. Також вказує, що в умовах воєнного стану повноваження щодо встановлення таких обмежень належать військовим адміністраціям, а не органам місцевого самоврядування, а чинні на території Волинської області обмеження стосувалися лише часу комендантської години. Вважає, що Луцька міська рада перевищила свої повноваження, встановивши заборону на продаж алкогольних напоїв у певний час доби, а контролюючий орган не довів належними та допустимими доказами факт вчинення правопорушення.
Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог. Вказує, що спірне податкове повідомлення-рішення є правомірним та винесено відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки відповідно до ст. 42, п. 8 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», враховуючи рішення виконавчого комітету міської ради від 18.03.2022 № 143-1 «Про заборону продажу алкогольних напоїв та речовин, вироблених на спиртовій основі», Розпорядженням голови Луцької міської ради від 14.09.2022 № 245 – визнано таким, що втратило чинність, розпорядження міського голови від 27.02.2022 № 68 «Про заборону продажу алкогольних напоїв та речовин, вироблених на спиртовій основі» зі зміною від 17.03.2022 № 88. Крім того, зазначає, що інформації щодо прийняття нових рішень Луцькою міською радою «Про заборону продажу пива, алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та тютюнових виробів» немає. З урахуванням викладеного, рішення Луцької міської ради від 30.04.2014 № 39/138, яким заборонено на території міста продаж пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та тютюнових виробів в об`єктах торгівлі та на винос у закладах ресторанного господарства з 22:00 до 08:00 години – не є таким, що втратило чинність. 
Представник позивача подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій не погодився з аргументами відповідача та підтримав мотиви, викладені в апеляційній скарзі.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, відповіді на відзив на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до наказу Головного управління ДПС у Волинській області від 19.04.2024 № 1452-п та на підставі підпунктів 80.2.5, пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України відповідачем проведено фактичну перевірку з питань дотримання вимог чинного законодавства щодо обігу алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах пального господарської одиниці АЗС 02/023 з магазином-кафе, розташованого за адресою: м. Луцьк, вул. Яровиця, 3, що належить ПАТ «Укрнафта».
За результатами проведеної перевірки складено акт від 19.04.2024, згідно якого серед інших встановлено наступне порушення: факт реалізації алкогольних напоїв у заборонений рішенням селищної ради час доби, що на думку податкового органу є порушенням ст. 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».
На підставі акту перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 31.05.2024 № 00146320902, яким за порушення ст. 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», на підставі ч. 9 ст. 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», до позивача застосовано штраф у розмірі 6 800 грн.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Щодо доводів скаржника про наявність порушень при призначенні та здійсненні перевірки, зокрема про відсутність підстав для проведення перевірки, колегія суддів зазначає наступне.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги з приводу законності проведеної перевірки, то колегія суддів зазначає таке.
Згідно з підпунктом 62.1.3 пункту 62.1 статті 62 Податкового кодексу України одним із способів здійснення податкового контролю є проведення перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Закон України від 19 грудня 1995 року № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (в редакції, чинній на момент прийняття спірного наказу)
Цей Закон визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального на території України.
Статтею 16 цього Закону встановлено, що контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України. Контроль за дотриманням вимог відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства до малих виробництв виноробної продукції здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпечності та окремих показників якості харчових продуктів.
Відповідно до статті 3 Закону ліцензії на всі види діяльності, передбачені цією статтею, видаються за умови обов`язкової реєстрації суб`єкта господарювання відповідно до вимог пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України. Ліцензії на право виробництва пального видаються, анулюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.
Пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Статтею 80 Податкового кодексу України визначені підстави для призначення фактичної перевірки, порядок її проведення та оформлення результатів. Також встановлено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Відповідно до пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема:
80.2.5. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах і пального, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, та/або масовими витратомірами, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.
Відповідно до пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України однією з обов`язкових умов для початку проведення фактичної перевірки встановлено пред`явлення платнику податків копії наказу про проведення перевірки. Також визначено вимоги до такого наказу, а саме - він має містити: дату видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.
Абзацами п`ятим і шостим пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України встановлено, що непред`явлення або не надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки. Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.
Щодо підстави проведення перевірки, які викладені в наказі на підставі якого податковий орган здійснив перевірку магазину АЗС позивача, то суд апеляційної інстацнії звертає увагу на висновки Верховного Суду викладені в постанові від 28 травня 2024 року у справі №280/1431/23, відповідно до яких правовий аналіз пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України свідчить про те, що здебільшого підстави, передбачені у відповідних підпунктах цієї норми, встановлюють лише єдину передумову для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків вимог законодавства у певній сфері, яка і є фактичною підставою для проведення перевірки.
Однак, підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України встановлює дві: (1) наявність та/або отримання певної інформації; (2) здійснення контролюючим органом функцій, визначених законодавством у відповідній сфері.
Саме тому цей підпункт пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України має істотну особливість у його застосуванні порівняно з іншими підпунктами цієї норми, яка і зумовлює висновок про те, що саме лише посилання на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України у рішенні про проведення перевірки не є мінімально достатнім обсягом інформації, яка має відображатися у наказі відповідно до абзацу третього пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України щодо зазначення у наказі підстави для проведення перевірки.
Оскільки підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України встановлює в одному підпункті статті дві самостійні (окремі) підстави для проведення перевірки, то у наказі про призначення перевірки контролюючий орган поряд з юридичною підставою у вигляді нумераційного позначення зобов`язаний відобразити конкретну з таких двох фактичних підстав, яка і зумовила прийняття рішення про проведення перевірки, або ж обидві, в обсязі, достатньому для ідентифікації однієї з двох (або обох в сукупності у разі їх наявності). Відображення такої фактичної підстави не обов`язково має бути сформульоване тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте, повинна бути чітко визначена та змістовно відповідати правовій нормі.
Тобто, у разі, якщо фактичною підставою для призначення фактичної перевірки стала наявність (отримання) певної інформації, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України повинен щонайменше зазначити про «наявність (отримання) інформації щодо можливого порушення» або ж зазначити реквізити документа, який слугував приводом для призначення перевірки і містить таку інформацію. Аналогічно, якщо фактичною підставою для призначення фактичної перевірки стало здійснення відповідних функцій, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України повинен саме про це зазначити. Відповідно, якщо підставою для призначення перевірки відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України стала сукупність фактичних підстав, передбачених цією нормою, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України має це відобразити у вищезазначений спосіб.
Саме такий обсяг інформації у наказі, прийнятому відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, можна вважати мінімально достатнім в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України щодо зазначення у наказі підстави для проведення перевірки, оскільки надає платнику податків загальне розуміння про підставу її призначення та відповідний предмет перевірки. Таке інформування про фактичну обставину має бути наведено саме серед підстав для проведення перевірки, тобто перед резолютивною частиною наказу. У разі, якщо наказ відповідає вимогам щодо відображення у ньому мінімально достатнього обсягу інформації щодо підстави для проведення перевірки, такий наказ не може вважатися оформленим з істотним порушенням вимог чинного законодавства. Як наслідок, такий наказ не можна вважати протиправним, оскільки його недоліки в розумінні статті 81 Податкового кодексу України не є настільки значущими, що ставлять під загрозу можливість реалізації платником податків своїх прав.
Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що до вказаних висновків Верховний Суд дійшов у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в наказі про проведення фактичних перевірок, зазначено, що підставою проведення перевірки позивача є здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.
Відтак, у вказаному наказі наявна мінімально достатнього обсягу інформація щодо підстави для проведення перевірки позивача.
З огляду на викладене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що наказ про призначення фактичної перевірки був прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо з приводу того, що в наказі на проведення фактичної перевірки обов`язково зазначається дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Посилання в наказі про проведення перевірки на ст. 102 ПК України, якою встановлюються строки давності та їх застосування, без зазначення конкретного періоду, що перевіряється є порушенням ст. 81 ПК України. За таких умов (на думку відповідача) наказ щодо фактичної перевірки не відповідає встановленим вимогам та відповідно є протиправним, то колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до п.81.1.1 ст.81 ПК України, у наказі про проведення зазначається дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися.
Колегією суддів установлено, що за змістом наказу №1452-4 від 19.04.2024 визначено, що період діяльності, що перевіряється визначений ст.102 Податкового кодексу України.
Окрім того, ПК України не встановлено будь-яких обмежень та/або заборон щодо періоду діяльності платника, який перевіряється в ході фактичних перевірок крім ст. 102 ПКУ ( не пізніше 1095 днів).
Згідно з п.82.3 ст. 82 ПКУ, тривалість фактичної перевірки визначається строком її проведення не більше 10 діб, що передбачає її початок та завершення після дослідження всіх необхідних матеріалів за визначеними питаннями, контроль за якими покладено на контролюючі органи у будь-який день вказаного проміжку часу, зазначення періоду, що обревізовується згідно загальних строків передбачених статтею 102 Кодексу не суперечить чинному законодавству та є об`єктивною складовою при здійсненні контрольно-перевірочних заходів щодо дотримання платниками податків вимог законодавства щодо обігу підакцизних товарів».
При цьому колегією суддів враховано, що Верховний Суд у постанові від 20 травня 2022 року по справі №826/8284/17 (яка стосується проведення фактичної перевірки) вказав, що контролюючі органи можуть проводити перевірки за період 1095 днів.
Отже, враховуючи зазначені норми, посилання апелянта на відсутність конкретизації контролюючим органом періоду господарської діяльності, що буде перевірятися, та створення ним у суб`єкта господарської діяльності відчуття правової невизначеності при здійсненні податкового контролю, не може слугувати висновком, що наказ не відповідає положенням ПК України, позаяк періодом перевірки є період визначений т. 102 ПК України (1095 днів).
Стосовно ж доводів апеляційної скарги з приводу суті виявленого порушення, а зокрема реалізації алкогольних напоїв на території Волинської області в заборонений час, колегія суддів зазначає таке.
Актом перевірки встановлено, що згідно контрольних стрічок реєстраторів позивачем реалізовано алкогольний напій 19.12.2023 в 22:45, тобто в заборонений час на території Волинської області. Зазначено, що згідно рішення Луцької міської ради від 30.04.2014 № 39/18 «Про обмеження реалізації алкогольних напоїв, слабоалкогольних напоїв, та пива на території міста Луцької міської ради». Таким чином, актом встановлено реалізацію алкогольних напоїв у заборонений рішенням Луцької міської ради від 30.04.2014 № 39/18 час, що на думку відповідача є порушенням вимог статті 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».
Згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення за вчинення вказаного порушення до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 6 800 гривень.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» роздрібна торгівля - діяльність по продажу товарів безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб`єктах господарювання громадського харчування.
Згідно з частиною дев`ятою статті 15-3 Закону № 481/95 сільські, селищні та міські ради в межах території відповідної адміністративно-територіальної одиниці можуть встановлювати заборону продажу пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) (крім закладів ресторанного господарства) у визначений рішенням таких органів час доби.
Відповідно до частин першої-другої статті 17 Закону № 481/95 за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.
До суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі: оптової (включаючи імпорт та експорт) і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності ліцензій - 200 відсотків вартості отриманої партії товару, але не менше 17 000 гривень; порушення вимог статті 15-3 цього Закону - 6 800 грн (абзаци 5, 9 частини другої статті 17 Закону № 481/95).
Рішення про стягнення штрафів, передбачених частиною другою цієї статті, приймаються податковими органами та/або органом, який видав ліцензію на право виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями і тютюновими виробами та пальним, зберігання пального, та іншими органами виконавчої влади у межах їх компетенції визначеної законами України (частина четверта статті 17 Закону № 481/95).
Отже, Закон № 481/95 забороняє здійснювати продаж пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та тютюнових виробів у визначений рішенням сільської, селищної та міської ради в межах території відповідної адміністративно-територіальної одиниці час доби. У разі здійснення зазначеної діяльності до суб`єкта господарювання застосовується відповідна відповідальність.
При цьому, виходячи зі змісту наведених положень законодавства, визначальним для вирішення питання застосування до суб`єкта господарювання фінансових санкцій є саме факт реалізації алкогольних напоїв у заборонений час доби.
Рішення про стягнення штрафів, передбачених частиною другою цієї статті, приймаються податковими органами та/або органом, який видав ліцензію на право виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями і тютюновими виробами та пальним, зберігання пального, та іншими органами виконавчої влади у межах їх компетенції визначеної законами України (частина четверта статті 17 Закону № 481/95).
Отже, Закон № 481/95 забороняє здійснювати продаж пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та тютюнових виробів у визначений рішенням сільської, селищної та міської ради в межах території відповідної адміністративно-територіальної одиниці час доби. У разі здійснення зазначеної діяльності до суб`єкта господарювання застосовується відповідна відповідальність.
При цьому, виходячи зі змісту наведених положень законодавства, визначальним для вирішення питання застосування до суб`єкта господарювання фінансових санкцій є саме факт реалізації алкогольних напоїв у заборонений час доби.
30.04.2014 Луцька міська рада прийняла рішення “Про внесення змін до рішення міської ради від 20.04.2011 № 9/23 “Про заборону продажу пива, алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та тютюнових виробів”, згідно якого заборонити на території міста з 01.06.2014 продаж пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та тютюнових виробів в об`єктах торгівлі та на винос у закладах ресторанного господарства:
- розміщених в радіусі 100 метрів від головного входу в приміщення загальноосвітніх навчальних закладів;
- з 22.00 до 08.00 години (крім продажу тютюнових виробів). Дане рішення не втратило чинність.
Отож, аналізуючи положення статті 15-3 Закону України “Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального” та зміст названого рішення міської ради про заборону продажу пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових в нічний час на території міста, заборона продажу пива, алкогольних та слабоалкогольних напоїв з 22:00 до 08:00 стосується всіх суб`єктів господарювання, окрім закладів ресторанного господарства.
Вирішуючи доводи апеляційної скарги з приводу того, чи є магазин АЗС, на якому проводилася обумовлена фактична перевірка закладом ресторанного господарства, на діяльність якого не поширюються запроваджені обмеження про заборону продажу пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових в нічний час на території міста, заборона продажу пива, алкогольних та слабоалкогольних напоїв з 22:00 до 08:00 на території вказаної обумовленої територіальної громади, то колегією суддів враховано таке.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» роздрібна торгівля - діяльність по продажу товарів безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб`єктах господарювання громадського харчування.
Статтею 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» встановлено обмеження щодо продажу пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та тютюнових виробів, а саме: продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці дозволяється тільки суб`єктам господарювання громадського харчування та спеціалізованим відділам, що мають статус суб`єктів господарювання громадського харчування, суб`єктів господарювання з універсальним асортиментом товарів.
Абзацом 1 пункту 22 Правил роздрібної торгівлі алкогольними напоями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 липня 1996 року № 854, визначено, що продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці здійснюється тільки закладами ресторанного господарства та спеціалізованими відділами підприємств, що мають статус закладів ресторанного господарства, підприємств з універсальним асортиментом товарів.
Згідно з пункту 2.2 розділу 2 Інструкції щодо заповнення форм державних статистичних спостережень стосовно торгової мережі та мережі ресторанного господарства, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 24 жовтня 2005 року № 327, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 листопада 2005 року за №1350/11630, ресторанне господарство - вид економічної діяльності суб`єктів господарювання щодо надання послуг із задоволення потреб споживачів у харчуванні з організацією дозвілля або без нього в закладах (об`єктах) ресторанного господарства (коди згідно з КВЕД - 55.3, 55.4,55.5).
Об`єкт (заклад) ресторанного господарства - місцева одиниця (структурний підрозділ) суб`єкта господарювання, яка розміщується в окремій будівлі або приміщенні, має, як правило, обладнаний столами та стільцями для споживання їжі зал і необхідні виробничі та побутові приміщення та в якій здійснюється продаж продукції власного виготовлення і купованих товарів, переважно для споживання на місці (пункт 2.4 розділу 2 вказаної Інструкції).
Натомість, стверджуючи про належність об`єкта перевірки до закладу ресторанного господарства позивач в порушення ч.1 ст.77 КАС України не надав суду доказів внесення вказаної торгової одиниці магазину АЗС до Державного реєстру потужностей операторів ринку харчових продуктів та відповідного отримання на вказаний об`єкт господарської діяльності дозволу від Державної служби з питань безпеки харчових продуктів та захисту споживачів (ДСУБПЗС), за наявності яких здійснюється діяльність у сфері ресторанного господарства.
Також позивач не надав доказів, що вказаний об`єкт господарювання має всі ознаки притаманні закладу ресторанного господарства, а зокрема має окрему будівлю або приміщення та є обладнаним столами та стільцями для споживання їжі в залі, та містить необхідні виробничі та побутові приміщення та в якій здійснюється продаж продукції власного виготовлення і купованих товарів, переважно для споживання на місці.
Як наслідок колегія суддів зазначає, що позивач не довів та не підтвердив належними доказами обставин на які він посилався, а зокрема що об`єкт у якому позивач проводить свою господарську діяльність та який був об`єктом фактичної перевірки є закладом ресторанного господарства.
Крім обумовленого, актом перевірки встановлено, що згідно контрольних стрічок реєстраторів позивачем реалізовано алкогольний напій 19.12.2023 в 22:45, тобто в заборонений час на території Волинської області. Зазначено, що згідно рішення Луцької міської ради від 30.04.2014 № 39/18 «Про обмеження реалізації алкогольних напоїв, слабоалкогольних напоїв, та пива на території міста Луцької міської ради». 
Таким чином, актом встановлено реалізацію алкогольних напоїв у заборонений рішенням Луцької міської ради від 30.04.2014 № 39/18 час, що на думку відповідача є порушенням вимог статті 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».
Як наслідок колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем правомірно застосовано до позивача оскаржуваним податковим повідомлення-рішенням штрафні санкції в розмірі 6800 грн.
Щодо доводів апеляційної скарги з приводу скасування військовою адміністрацією заборони на продаж алкогольних напоїв та пива, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан.
Згідно з пунктом 13 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан», військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану забороняти у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, торгівлю зброєю, сильнодіючими хімічними і отруйними речовинами, а також алкогольними напоями та речовинами, виробленими на спиртовій основі.
Пунктами 3, 4 Порядку заборони торгівлі зброєю, сильнодіючими хімічними і отруйними речовинами, а також алкогольними напоями та речовинами, виробленими на спиртовій основі, в умовах правового режиму воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1457, визначено, що заборона торгівлі зброєю, сильнодіючими хімічними і отруйними речовинами, а також алкогольними напоями та речовинами, виробленими на спиртовій основі, в межах території, на якій вводиться воєнний стан, запроваджується шляхом видання наказу військовим командуванням разом з військовою адміністрацією (у разі її утворення) з метою забезпечення громадської безпеки і порядку.
Наказом військового командування та військової адміністрації (у разі її утворення) визначається час введення та строк дії заборони торгівлі зброєю, сильнодіючими хімічними і отруйними речовинами, а також алкогольними напоями та речовинами, виробленими на спиртовій основі, в межах території, на якій вводиться воєнний стан.
Так, Волинською обласною військовою адміністрацією прийнято наказ №52 від 22.03.2022 “Про скасування заборони на торгівлю алкогольними напоями”, яким скасовано заборону та дозволено торгівлю алкогольними напоями й речовинами, виробленими на спиртовій основі, включаючи пиво, вино та слабоалкогольні напої, на всій території Волинської області.
На переконання суду скасування такої заборони Волинською обласною військовою адміністрацією не позбавляє орган місцевого самоврядування права на реалізацію повноважень, визначених статтею 15-3 Закону України “Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального” з метою зменшення споживання алкогольних напоїв та пива у нічний час доби та не звільняє суб`єктів господарювання від відповідальності за порушення такої заборони.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року у справі № 140/8656/24 – без змін.
Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	Т. В. Онишкевич