Справа № 950/261/26
Провадження № 2/950/472/26
ЛЕБЕДИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 квітня 2026 року м. Лебедин
Лебединський районний суд Сумської області у складі судді – Косолапа В.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у приміщенні суду в м. Лебедині цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 30.04.2025 № 30.04.2025-100001604 в загальному розмірі 26560,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 30.04.2025-100001604. Договір укладено відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», підписано за допомогою електронного підпису з використанням одноразового ідентифікатора. За умовами договору відповідачу було надано кредит у розмірі 8000,00 грн., строк кредиту 217 днів, процентна ставка «стандарт» - фіксована, в розмірі 1 % за один день користування; процентна ставка «економ» - фіксована, 0,5 % за один день користування; комісія пов`язана з наданням кредиту 720,00 грн.; комісія за обслуговування кредитної заборгованості 720,00 грн. На виконання умов договору грошові кошти були перераховані на картку відповідача № 4731-21хх-хххх-2357.
У порушення умов договору відповідач належним чином не виконала своїх зобов`язань, у зв`язку із чим її заборгованість в загальному розмірі складає 26560,00 грн., в тому числі 8000,00 грн. заборгованості за основною сумою боргу, 12400,00 грн. заборгованості за процентами; 720,00 грн. комісії за надання кредиту; 1440,00 грн. додаткової комісії (за обслуговування кредитної заборгованості); 4000,00 грн неустойки. 
Звернувшись до суду позивач просить стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за вищевказаним кредитним договором, оскільки остання своїх зобов`язань не виконала, суми отриманих коштів не повернула, відсотки за користування кредитом не сплатила. 
Ухвалою від 09.02.2026 судом відкрито провадження, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 
Копія ухвали про відкриття провадження була направлена відповідачу за адресою реєстрації місця проживання останньої. Поштове відправлення не було вручено у зв`язку з відсутністю адресата (а.с. 39). 
При цьому, 06.03.2026 ОСОБА_1 ознайомилась з матеріалами справи безпосередньо у приміщенні суду (а.с. 40).
13.04.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечувала. Зазначила, що позивачем не доведено факту укладення відповідачем спірного договору. Вважає, що указані в договорі одноразові електронні ідентифікатори за відсутності ідентифікації та верифікації позичальника при їх отриманні та підписанні не є достовірними та достатніми доказами підписання та укладення таких договорів в електронній формі.
На думку ОСОБА_1 позивач не надав належних і допустимих доказів, які надають можливість верифікувати (ідентифікувати) інформацію про отримання нею електронного підпису, факт його накладення (використання) при підписанні договору. Зокрема вважає, що позивачем не надано доказів надсилання та отримання електронного підпису.
У матеріалах справи відсутні первинні документи, які підтверджують факт перерахування ТОВ «Споживчий центр» кредитних коштів на рахунок відповідача. Додана до позовної заяви довідка не є належним доказом переказу коштів саме відповідачу. Можливість ідентифікувати належність ЕПЗ саме ОСОБА_1 відсутня, оскільки інформація про повний номер банківської картки відсутня. 
Позовні вимоги в частині стягнення комісії «за надання кредиту» вважає необґрунтованими, а положення спірного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію вважає нікчемною, оскільки кредитор не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору. 
Також зазначає, що штрафні санкції, нараховані на підставі ст. 625 ЦК України, в силу положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не можуть бути нараховані у період дії воєнного стану. 
21.04.2026 на указаний відзив представник позивача подав відповідь у якій зазначив, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.
За повної відсутності будь-яких доказів з боку відповідача, його заперечення проти позовних вимог мають виключно декларативний характер та не спрямовані на спростування конкретних фактичних обставин, доведених позивачем належними і допустимими доказами. Такі заперечення не відповідають вимогам ст. 81 ЦПК України щодо обов`язку сторони довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, а відтак не є достатніми в силу закону.
Відповідач, у свою чергу, поставивши під сумнів належність, допустимість чи достовірність наданих позивачем доказів, не подав альтернативних доказів, для підтвердження своєї позиції. Заперечуючи щодо отримання кредитних коштів, відповідач не подала виписки по рахунках або клопотання про витребування таких доказів.
Згідно з ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.
Між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом: 1) отримання/ознайомлення відповідача з пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії); 2) подання відповідачем заявки кредитного договору (кредитної лінії); 3) надсилання відповідачем відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору (кредитної лінії).
Документи, що складають кредитний договір, відповідачем підписані за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс-повідомленні на номер, указаний відповідачем, як фінансовий. Саме його було використано відповідачем для підписання кредитного договору.
Відповідач не заперечує, що відповідний засіб зв`язку належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив такий засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування.
Також зазначає, що без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20, від 12.08.2022 у справі № 234/7297/20, від 09.02.2023 у справі № 640/7029/19.
Відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Указані обставини відповідач не спростував належними та допустимими доказами.
Підписуючи Оферту відповідач підтвердив той факт, що розуміє умови на яких укладається договір: «Я розумію, що підписую та укладаю кредитний договір на вищевказаних умовах, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором (код з смс-повідомлення): Для підписання та укладання договору введіть код з смс – повідомлення, яке було відправлене на Ваш фінансовий номер». У відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), відповідачем вкотре було підтверджено розуміння та чіткість умов укладання даного договору: «Я розумію, що підписую та укладаю кредитний договір на вищевказаних умовах, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором (код з смс повідомлення): Для підписання та укладання договору введіть код з смс – повідомлення, яке було відправлене на Ваш фінансовий номер».
Тобто відповідач підтвердив факт ознайомлення зі змістом кредитного договору та погодився на відповідні умови кредитування. 
Позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача за допомогою інтернет-еквайрингу. Відповідно до пункту 4.1. Правил надання споживчих кредитів - для перевірки відповідності Заявника умовам, які містяться у цих правилах, та отримання оферти (пропозиції) укласти Договір (взяти на себе права та обов`язки, передбачені Кредитним Договором та Правилами) Заявник заповнює Заявку на Сайті Кредитодавця, вказуючи всі дані, визначені в Заявці як обов`язкові. Заявник зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, які відмічені у Заявці, що необхідні для прийняття Кредитодавцем рішення про можливість надання Кредиту (направлення Оферти). У разі використання електронної автентифікації Заявника за допомогою його даних в банку, де він обслуговується (BANK ID), заявник зобов`язаний перевірити актуальність, повноту та точність таких даних та несе відповідальність за їх дійсність/достовірність.
Зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, відповідач не надала виписки по своїх рахунках в банківських установах, у тому числі по рахунку, який зазначено у договорі як номер платіжного засобу.
Відповідачем, під час укладення кредитного договору було проведено ідентифікацію через систему BankID. 
Відповідно до п. 22-25 Положення про Систему BankID Національного банку України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.03.2020 № 32 користувач для отримання послуги на порталі послуг із використанням Системи BankID Національного банку має обрати Систему BankID Національного банку як спосіб електронної дистанційної ідентифікації та/або верифікації.
Система BankID Національного банку після вибору користувачем Системи BankID Національного банку як способу електронної дистанційної ідентифікації та/ або верифікації спрямовує його на центральний вузол Системи BankID Національного банку, на якому користувач має обрати абонента-ідентифікатора.
Система BankID Національного банку після вибору користувачем абонента ідентифікатора перенаправляє його на сторінку сервісу автентифікації обраного абонента-ідентифікатора для проходження користувачем багатофакторної автентифікації.
Абонент-ідентифікатор після успішного проходження користувачем багатофакторної автентифікації формує ЕПІ з даними користувача, запит на які надійшли в ЕЗІ.
До позовної заяви додано відомості щодо ідентифікації відповідача через систему Bank ID. Такі відомості були отримані у порядку і у формі, що передбачені Специфікацією взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом Системи BankID Національного банку України, затвердженою Рішенням Ради Системи BankID Національного банку.
Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне. 
Судом встановлено, що 30.04.2025 між ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр» було укладено кредитний договір № 30.04.2025-100001604 (а.с. 10-16). 
Договір укладено в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», підписано електронним підписом відповідача, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора (Е895), надісланим на номер мобільного (фінансового) телефону НОМЕР_1 .
Згідно з умовами договору, сума кредиту становить 8000,00 грн., строк кредиту – 217 днів, дата повернення кредиту – 02.12.2025. Процентна ставка «стандарт» – 1 % за один день користування кредитом та «економ» – 0,5 % за один день користування кредитом; комісія, пов`язана з наданням кредиту – 9 % від суми кредиту та дорівнює 720,00 грн.; комісія за обслуговування кредитної заборгованості 720,00 грн.
Зазначені умови відображені як у заявці кредитного договору від 30.04.2025 № 30.04.2025-100001604 так і у відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору від 30.04.2025 № 30.04.2025-100001604.
Додатком до кредитного договору також є інформаційне повідомлення позичальника у якому зазначено зокрема контактний номер телефону – НОМЕР_1 .
Згідно з довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 29.01.2026 № 1-2901, 30.04.2025 проведено транзакцію на суму 8000,00 грн., номер картки НОМЕР_2 , призначення платежу: видача за договором кредиту № 30.04.2025-100001604 (а.с. 19).
Згідно з умовами договору № 30.04.2025-100001604, електронний платіжний засіб для зарахування коштів – № НОМЕР_3 належить ОСОБА_1 про що зазначено як у заявці так і у відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) (а.с. 13). 
Згідно з розрахунком, на момент звернення до суду заборгованість ОСОБА_1 складає 26560,00 грн., в тому числі 8000,00 грн. основного боргу, 12400,00 грн. процентів, 720,00 грн. комісії за надання кредиту, 1440,00 грн. комісії за обслуговування та 4000,00 грн. неустойки (а.с. 17).
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне. 
Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до п. 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі;
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Згідно з ч. 2, 4 ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію» покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення.
Фізична особа повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі.
Відповідно до ч. 12, 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо не укладення спірного договору з огляду на наступне.
Так, кредитний договір № 30.04.2025-100001604 містить ідентифікаційні дані ОСОБА_1 , в тому числі паспортні дані, РНОКПП, номер телефону ( НОМЕР_1 ).
Згідно з наданою позивачем інформацією, ОСОБА_1 було ідентифіковано через систему BankID Національного банку України. Зокрема такі відомості містять прізвище, ім`я та по батькові відповідача, її РНОКПП ( НОМЕР_4 ), номер мобільного телефону ( НОМЕР_1 ), аналогічні зазначеним у договорі (а.с. 18 зворот. стор.).
Саме на номер мобільного телефону ( НОМЕР_1 ) направлено одноразовий ідентифікатор, яким у подальшому підписано спірний договір.
Таким чином в межах даної справи судом достовірно встановлено та підтверджено дослідженими доказами, що 30.04.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було дійсно укладено кредитний договір № 30.04.2025-100001604.
Також суд вважає, що кредитні кошти були перераховані на рахунок ОСОБА_1 , що підтверджено даними платіжного сервісу.
В той же час суд враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони. 
Відповідачем не надано жодних доказів на спростування тверджень позивача, зокрема в частині перерахування кредитних коштів: не спростовано належність ОСОБА_1 карткового рахунку № НОМЕР_2 , на який перераховано грошові кошти; не спростовано належність відповідачу номеру мобільного телефону ( НОМЕР_1 ), отримання на такий номер одноразового ідентифікатора для підписання договору.
Суд зазначає, що зважаючи на ідентифікацію відповідача через систему BankID Національного банку України за якої банком-ідентифікатором було АТ КБ «ПриватБанк», у ОСОБА_1 не мало бути перешкод або значних труднощів довести відсутність факту перерахування на належну їй картку кредитних коштів ТОВ «Споживчий центр».
Згідно з ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням сукупності встановлених обставин та досліджених доказів, суд вважає доведеним факт укладення ОСОБА_1 кредитного договору з ТОВ «Споживчий центр» та отримання відповідачем кредитних коштів в розмір 8000,00 грн.
Щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, суд зазначає наступне.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 на усій території України оголошено воєнний стан (Указ затверджено Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ). У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та триває до цього часу.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 № 2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 18.
Відповідно до указаного пункту, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Тобто в силу закону позичальник звільняється від відповідальності у вигляді неустойки за прострочення грошового зобов`язання. Такі платежі підлягають списанню позикодавцем. Таким чином сума неустойки в розмірі 4000,00 грн. не підлягає стягненню з відповідача.
Щодо вимог в частині стягнення з відповідача суми комісії за обслуговування кредиту за договором № 30.04.2025-100001604, суд зазначає наступне.
Як передбачено п. 9 договору № 30.04.2025-100001604 комісія за обслуговування кредиту становить 720 грн. у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим періодом та сплачується згідно з графіком платежів. Згідно з наданим позивачем розрахунком, сума комісії за обслуговування кредиту становить 1440,00 грн.
Однак суд зазначає, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.
Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 вказала на те, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (пункти 31.29, 31.33 постанови).
Суд вважає, що умова договору № 30.04.2025-100001604 в частині сплати комісії за обслуговування кредиту є платою за послуги, які відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» повинні надаватися безоплатно. 
При цьому позивачем не зазначено, які саме послуги з обслуговування кредиту надавалися ТОВ «Споживчий кредит» позичальнику та чи дійсно вони фактично були надані.
У постанові від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (п. 71-73).
У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. 
Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Таким чином суд вважає умову договору № 30.04.2025-100001604 щодо сплати комісії за обслуговування кредиту нікчемною, а тому вимоги в частині стягнення такої комісії з відповідача в сумі 1440,00 грн. не підлягають задоволенню.
Щодо заперечень відповідача в частині стягнення комісії за надання кредиту, суд зазначає наступне.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Тобто Закон України «Про споживче кредитування» не забороняє включення до договору про споживчий кредит положень про нарахування комісії.
Наведене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19, у якій зазначено, що Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
За таких обставин, позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» підлягають частковому задоволенню, а із ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість в загальному розмірі 21120,00 грн., в тому числі 8000,00 грн. основного боргу; 12400,00 грн – проценти та 720,00 грн. заборгованості по комісії за надання кредиту.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до розміру позовних вимог в сумі 2117,09 грн.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд
в и р і ш и в:
Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського; 133А, код ЄДРПОУ 37356833) заборгованість за кредитним договором від 30.04.2025 № 30.04.2025-10001604 в загальному розмірі 21120,00 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського; 133А, код ЄДРПОУ 37356833) судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2117,09 грн.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 28.04.2026.

Суддя Вадим КОСОЛАП