УХВАЛА
02 липня 2026року 
м. Київ
справа № 344/10084/15-ц
провадження № 61-8428ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 травня 2026 року у справі за скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», заінтересовані особи: ОСОБА_1 (стягувач), особа, рішення якої оскаржується: головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихін Сергій Володимирович, про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С. В., у якій просило:
1) визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Мурихіна С. В., що полягає у:
- неврахуванні платіжного доручення № H0414XTJ6O від 14 квітня 2017 року про перерахування 139 410,69 грн на рахунок стягувача з призначенням платежу: «#НОМЕР_1 *1017 Для поповнення картки НОМЕР_1 , ОСОБА_2 НОМЕР_2 &year=2017» при виконанні виконавчого провадження № НОМЕР_4;
- нездійсненні розрахунку суми коштів в іноземній валюті, що була погашена за рахунок отриманих стягувачем коштів в національній валюті в межах виконавчого провадження № НОМЕР_4.
2) зобов`язати державного виконавця Мурихіна С. В.:
- врахувати надане представником АТ КБ «Приватбанк» платіжне доручення № H0414XTJ6O від 14 квітня 2017 року про перерахування 139 410,69 грн на рахунок стягувача з призначенням платежу: «#НОМЕР_1 *1017 Для поповнення картки НОМЕР_1 , ОСОБА_2 НОМЕР_2 &year=2017» при виконанні виконавчого провадження № НОМЕР_4;
- здійснити розрахунок суми коштів в іноземній валюті (євро), що була погашена за рахунок отриманих стягувачем коштів в національній валюті в розмірі 
139 410,69 грн на рахунок стягувача в межах виконавчого провадження № НОМЕР_4 за курсом Національного банку України, встановленим на 14 квітня 2017 року.
Скарга обґрунтована тим, що 14 квітня 2017 року банком в добровільному порядку було виконано рішення Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2015 року у справі № 344/10084/15, з урахуванням вимог Податкового кодексу України та виплачено на користь ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 142 584,54 грн (139 410,69 + 2710,97 + 225,91 + 268,59 + 22,38 = 142 638,54), з утриманням податків та зборів з суми його доходу, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.
На думку скаржника, державним виконавцем Мурихіним С. В. безпідставно не враховано платіжне доручення № H0414XTJ6O від 14 квітня 2017 року про перерахування 139 410,69 грн, не здійснено розрахунок суми коштів в іноземній валюті, що була погашена за рахунок отриманих стягувачем коштів в національній валюті (139 410,69 грн), що свідчить про протиправну бездіяльність державного виконавця при виконанні рішення суду в межах виконавчого провадження № НОМЕР_4.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 05 грудня 2025 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 травня 2026 року, відмовлено в задоволенні скарги 
АТ КБ «ПриватБанк».
23 червня 2026 року АТ КБ «ПриватБанк» через підсистему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 травня 2026 року (повний текст постанови складено 25 травня 2026 року), ухвалити нове судове рішення, яким його скаргу задовольнити у повному обсязі.
АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що судами попередніх інстанцій невірно застосовані норми матеріального та порушено норми процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 січня 2021 року у справі № 2-1445/10, 
від 12 травня 2021 року у справі № 450/1120/19, від 26 травня 2021 року у справі № 569/11466/20, від 06 грудня 2023 року у справі № 127/901/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 648/1102/19, від 01 серпня 2019 року у справі № 642/6906/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 11 травня 2022 року у справі № 619/282/18, від 22 лютого 2022 року у справі № 308/7037/17, від 21 січня 2026 року у справі № 357/16597/23, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, від 26 травня 2021 року у справі № 569/11466/20, від 06 грудня 2023 року у справі № 127/901/18, від 01 серпня 2019 року у справі № 642/6906/16, від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16. 
Заявник зазначає, щосудами невірно визначено предмет скарги, а також зроблено помилковий висновок щодо неможливості врахування наданих доказів для підтвердження виконання банком рішення суду у цій справі, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення про відмову в задоволенні скарги банку.
Вказує, що при зверненні із скаргою до суду банк не стверджував про виконання рішення суду в повному обсязі або необхідність закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду згідно з виконавчим документом.
Предметом скарги є бездіяльність державного виконавця, що полягала у неврахуванні часткового погашення банком боргу, визначеного в євро, проведеного шляхом зарахування на рахунок стягувача коштів згідно з платіжною інструкцією у гривні, та нездійсненні державним виконавцем розрахунку суми погашення боргу в євро на день здійснення платежу в гривні.
Стверджує, що незазначення у платіжному документі номеру виконавчого провадження або рішення суду, на виконання якого сплачено кошти, не є підставою для неврахування здійсненого платежу у рахунок погашення боргу.
Скаргу банком на бездіяльність державного виконавця було подано саме з метою зобов`язання державного виконавця врахувати здійснену банком оплату в рахунок погашення частини заборгованості за рішенням суду.
Відповідно до частини «с» статті 7 Рекомендації № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. При розгляді можливих заходів щодо судів третьої інстанції державам слід мати на увазі, що справи вже пройшли слухання в двох інших судах.
Згідно з частиною першою статті 394 Цивільного процесуального кодексу України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Судовий контроль, метою якого є забезпечення своєчасного захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, на стадії виконавчого провадження, окрім розв`язання судом низки процесуальних питань, охоплює також і контроль, під час якого оцінюють законність дій виконавця та ухвалених ним рішень, тобто він спрямований на недопущення зловживань з боку державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
Конституція України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Основного Закону).
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до положень статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. 
Частинами другою, третьою статті 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказано, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення. Визначаючи характер грошового зобов`язання, суд визначив стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону України 
«Про виконавче провадження». Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця. 
Судами попередніх інстанцій у цій справі встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2015 року у справі № 344/10084/15-ц, яке набрало законної сили 13 січня 2016 року стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за договором № SAMDN80000735349028 «Стандарт» від 22 травня 2013 року в розмірі 4 977,71 Євро, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 01 грудня 2015 року становить 126 085,39 грн.
Стягнуто з ПАТ КБ на користь ОСОБА_1 суму відсотків за договором № SAMDN80000735349028 «Стандарт» від 22 травня 2013 року в розмірі 594,59 Євро, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом 
на 01 грудня 2015 року становить 15 060,96 грн.
Стягнуто з ПАТ КБ» на користь ОСОБА_1 3% річних в сумі 58,91 Євро, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 01 грудня 2015 року становить 1 492,19 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ПАТ КБ судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 027,56 грн.
На виконання вищевказаного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі № 344/10084/15-ц видано виконавчі листи, які ОСОБА_1 пред`явлено до примусового виконання.
На виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувають виконавчі провадження:
- № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 344/10084/2015, виданого 04 лютого 2016 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 4 977,71 Євро, що в еквівалентні до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 01 грудня 2015 року становить 126 085, 39 грн;
- № 50572008 з примусового виконання виконавчого листа № 344/10084/2015, виданого 04 лютого 2016 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суми відсотків 594, 59 Євро, що еквівалентні до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 01 грудня 2015 року становить 15 060, 96 грн.
У поданій до суду скарзі представником АТ КБ «ПриватБанк» зазначено, що банком виконано вищевказане рішення суду у повному обсязі на підтвердження чого державному виконавцю було надано наступні платіжні доручення:
- платіжне доручення № H0414XTJ6O від 14 квітня 2017 року про перерахування 139 410,69 грн з призначенням платежу: «#НОМЕР_1 *1017 Для поповнення картки НОМЕР_1 , ОСОБА_2 НОМЕР_2 &year=2017»;
- платіжне доручення № 3 від 14 квітня 2017 року про перерахування ПДФО з доходу ОСОБА_1 в розмірі 2 710,97 (15 060,96*18% = 2 710,97) грн з призначенням платежу: «*;101;;податок на доходи фiзичних осiб iз доходу у виглядi процентiв за ОСОБА_2 НОМЕР_3 »;
- платіжне доручення № 4 від 14 квітня 2017 року про перерахування військового збору з доходу ОСОБА_1 в розмірі 225,91 (15 060,96*1,5% = 225,91) грн з призначенням платежу: «*;101;;вiйськовий збiр iз доходу у виглядi процентiв за ОСОБА_2 НОМЕР_3 »;
- платіжне доручення № 5 від 14 квітня 2017 року про перерахування ПДФО з доходу ОСОБА_1 в розмірі 268,59 (1492,19*18% = 268,59) грн з призначенням платежу: «*;101;;податок на доходи фiзичних осiб iз доходу у виглядi додаткового блага за ОСОБА_2 НОМЕР_3 »;
- платіжне доручення № 6 від 14 квітня 2017 року про перерахування військового збору з доходу ОСОБА_1 в розмірі 22,38 (1492,19*1,5% = 22,38) грн з призначенням платежу: «*;101;;вiйськовий збiр iз доходу у виглядi додадкового блага за ОСОБА_2 НОМЕР_3 ».
Представником банку 18 жовтня 2024 року на електронну пошту відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було надіслано заяву про закінчення виконавчого провадження разом з документами, що підтверджують проведення платежів на виконання рішення суду.
Крім того, на підтвердження факту виплати банком коштів стягувачу саме на виконання рішення суду у справі № 344/10084/15 банк надавав інформацію з офіційного сайту «Судова влада», відповідно до якої між банком та стягувачем існував лише один судовий процес у межах цивільної справи № 344/10084/15, за результатами розгляду якої з банку на користь ОСОБА_3 стягнуто грошові кошти в загальному розмірі 5 631,21 євро, що в еквіваленті на день ухвалення рішення складало 142 584,54 грн.
На підтвердження перерахування коштів на виконання рішення суду та зарахування їх на рахунок стягувача банком надано виписку по картковому рахунку стягувача, відповідно до якої 14 квітня 2017 року на рахунок стягувача було зараховано 139 410,69 грн.
АТ КБ «ПриватБанк» 24 жовтня 2025 року отримано відповідь відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, якою повідомлено, що у поданих банком до відділу платіжних дорученнях від 14 квітня 2017 року у призначенні платежу відсутні посилання на номер виконавчого провадження та по якому рішенню суду була здійснена виплата, а зазначено «поповнення картки», у зв`язку з чим 24 жовтня 2024 року повторно на адресу стягувача направлено вимогу для підтвердження чи спростування отримання коштів. 
На повторний запит до органу примусового виконання 09 жовтня 2025 року представником банку отримано відповідь Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 
від 09 жовтня 2025 року, якою повідомлено, що у платіжних дорученнях від 14 квітня 2017 року, поданих банком до відділу, в призначенні платежу відсутні посилання на номер виконавчого провадження та по якому рішенню суду була здійснена виплата, а зазначено «поповнення картки» у гривні, а сума боргу за виконавчим документом визначена в іноземній валюті, а саме в Євро.
Відмовляючи у задоволенні скарги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, належним чином дослідивши зміст поданої скарги та її доводи, дійшов достатньо обґрунтованого висновку, що доводи АТ КБ «ПриватБанк» щодо фактичного виконання рішення суду згідно з виконавчим документом не підтверджені достовірними доказами. Протиправної бездіяльності у діях державного виконавця Мурихіна С. В. не встановлено.
Судом першої та апеляційної інстанції досліджено надані банком докази на підтвердження заявлених вимог та встановлено , що банком не надано достовірних доказів на підтвердження того, що саме на виконання судового рішення у цій справі було сплачено кошти на користь ОСОБА_4 . Водночас слід звернути увагу, що призначення платежу за ініціативою платника може бути змінено. 
Доводи касаційної скарги щодо невірного визначення судами попередніх інстанцій предмету скарги є безпідставними. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/1 б-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. 
Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень не виявлено порушення судами норм ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження». Правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій вказаних вище норм права не викликає розумних сумнівів.
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що касаційна скарга 
АТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2025 року (не відноситься до переліку ухвал, якими закінчено розгляд справи) та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 травня 2026 року є необґрунтованою.
Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 травня 2026 року у справі за скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», заінтересовані особи: ОСОБА_1 (стягувач), особа, рішення якої оскаржується: головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихін Сергій Володимирович, про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.
Копію ухвали надіслати особі, яка подала касаційні скарги. 
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара