ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ 

майдан Путятинський, 3/65, м. Житомир, 10002, тел. (0412) 48 16 20,
e-mail: inbox@zt.arbitr.gov.ua, web: https://zt.arbitr.gov.ua,
код ЄДРПОУ 03499916 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 р. 	м. Житомир 	Справа № 906/1295/25 	

Господарський суд Житомирської області у складі: судді Сікорської Н.А. 
секретар судового засідання: Рудницька Н.В.
за участю:
представника позивача: Чорний В.А., діє на підставі довіреності від 09.01.2026р.; 
представника відповідача: Кузьмін Д.Л. - адвокат, ордер серія АМ №1195137 від 13.04.2026р. (в судовому засіданні від 16.04.2026 р.), 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юні Люкс" 
до Акціонерного товариства "Малинський каменедробильний завод" 
про стягнення 412003,03 грн. 

Процесуальні дії по справі.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Юні Люкс" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Акціонерного товариства "Малинський каменедробильний завод" про стягнення 412003,03 грн., з яких: 385000,00 грн. - безпідставно отримані орендні платежі, 7156,03 грн. - 3% річні, 19847,00 грн. - інфляційні.
Ухвалою від 30.09.2025р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 30.10.2025р.
13.10.2025р. АТ "Малинський каменедробильний завод" подано відзив на позовну заяву (т.1 а.с. 64-66).
30.10.2025р. до суду надійшло клопотання від представника позивача про відкладення розгляду справи, в задоволенні якого суд відмовив.
Ухвалою від 30.10.2025р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу №906/1295/25 до судового розгляду по суті на 13.11.2025р.
13.11.2025р. від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі (т.1 а.с. 123, 124).
Ухвалою від 13.11.2025р. суд постановив передати матеріали справи №906/1295/25 за позовом ТОВ "Юні Люкс" до АТ "Малинський каменедробильний завод" про стягнення 412003,03 грн. для їх розгляду в межах справи №906/1235/25 про банкрутство ТОВ "Юні Люкс".
Згідно протоколу передачі судової справи від 05.02.2026р. справу №906/1235/25 (906/1295/25) повернуто для розгляду раніше визначеному складу суду - судді Сікорській Н.А. (т.2 а.с. 1, 2).
Ухвалою від 06.02.2026р. суд прийняв справу №906/1295/25 до розгляду. Судове засідання з розгляду справи по суті призначив на 03.03.2026р.
Ухвалою від 03.03.2026р. суд відклав розгляд справи по суті на 24.03.2026р.
18.03.2026р. від ТОВ «ЮНІ ЛЮКС» надійшло клопотання про визнання недопустимим доказом Акт інвентаризації від 10.10.2025р. (т.2 а.с. 50, 51). Протокольною ухвалою від 24.03.2026р. вищевказане клопотання суд залишив без розгляду.
23.03.2026р. від відповідача надішли заперечення на клопотання позивача від 18.03.2026р. (т.2 а.с. 70, 71). Протокольною ухвалою від 24.03.2026р. заперечення відповідача суд залишив без розгляду.
23.03.2026р. від позивача надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, щодо кримінального провадження № 12026065510000028 від 12.03.2026р. та копії постанови Північно-Західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026р. у справі №906/1235/25 (т.2 а.с. 74-82). Протокольною ухвалою від 24.03.2026р. подані докази суд залишив без розгляду.
В судовому засіданні 24.03.2026р., у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги у Житомирському районі, суд оголосив перерву до 02.04.2026р.
В судовому засіданні 02.04.2026р. суд оголосив перерву до 13.04.2026р.
В судовому засіданні 13.04.2026р. суд оголосив перерву до 16.04.2026р.
В судовому засіданні 16.04.2026р. суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відповідно до ст. 219 ГПК України відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 27.04.2026р.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.
Обгрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що 01.04.2024 сторонами укладено договір оренди нерухомого майна, відповідно до якого АТ «МКДЗ» зобов`язалося передати ТОВ «ЮНІ ЛЮКС» у строкове платне користування об`єкт оренди, а позивач - сплачувати орендну плату у розмірі 110000,00 грн. щомісячно.
Позивач зазначає, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2024 року на майно відповідача накладено арешт із прямою забороною користування, що унеможливило фактичне використання об`єкта оренди за його призначенням. 
Незважаючи на фактичне обмеження можливості користування майном, відповідач продовжував виставляти рахунки за оренду, а позивач сплатив орендні платежі за період з листопада 2024 року по лютий 2025 року включно.
Позивач вважає, що сплачені ним кошти у загальній сумі 385000,00 грн. є безпідставно отриманими відповідачем та підлягають поверненню.
Крім того, позивач просить стягнути 3% річних у розмірі 7156,03 грн. та інфляційні втрати у розмірі 19847,00 грн.
Відповідач вважає позов необґрунтованим та безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню.
Відповідач стверджує, що позивач не довів факт неможливості користування орендованим майном у зв`язку з накладенням арешту, оскільки арешт стосувався лише частини об`єктів оренди - будівлі їдальні та прирельсового складу, тоді як інша частина майна не входить до складу комплексу і на нього арешт не накладався.
Крім того, навіть щодо арештованого майна позивач фактично продовжував його використовувати, що підтверджується актами приймання-передачі послуг за листопад 2024 - лютий 2025 року, підписаними сторонами без зауважень.
Відповідач також зазначає, що на орендованих об`єктах зберігається майно позивача (готова продукція, матеріали, обладнання), що свідчить про фактичне користування орендованими площами шляхом зберігання власного майна.
Окремо відповідач вказує, що договір оренди є чинним, не визнаний недійсним, майно не повернуто, а тому обов`язок зі сплати орендної плати зберігається до моменту фактичного повернення об`єкта оренди.
Також відповідач посилається на те, що позивач не звертався із претензіями щодо неможливості користування майном та продовжував виконання договору без заперечень.
У зв`язку з цим відповідач вважає безпідставними доводи про відсутність правової підстави для отримання орендних платежів та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
01.04.2024р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юні Люкс" (орендар, позивач) та Акціонерним товариством "Малинський каменедробильний завод" (орендодавець, відповідач) було укладено Договір оренди майна № 01.03 (далі - договір) (т.1 а.с. 26, 27).
Відповідно до п.1.1. договору орендодавець передає орендареві у строкове платне користування майно, що знаходиться за адресою: 11634, Житомирська обл., Коростенський р-н, територіальна громада Малинська, комплекс будівель і споруд №4, а саме: частина нежитлової будівлі їдальні (кабінети, коридори, санвузол) загальною площею 147,2 кв.м.; площадка ГП біля мат. складу, загальною площею 3470 кв.м.; площадка цеху будівельних матеріалів, загальною площею 1320 кв.м.; прирельсовий склад цементу, загальною площею 100 кв.м.; склад інертних матеріалів, загальною площею 3690 кв.м.; склад (площадка) продукції ЦВБМ, загальною площею 2560 кв.м.; обладнання для вивантаження цементу; строком з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі до 31.03.2027 року включно. Розмір орендної плати за один календарний місяць становить 110000,00 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 18333,33 грн.
Згідно з п.1.3 договору, орендодавець передає орендареві предмет оренди у належному стані, що відповідає умовам його використання та цільовому призначенню.
Відповідно до п.2.1 договору за користування предметом оренди орендар сплачує орендодавцеві орендну плату (договірну) в розмірі, встановленому у п.1.1. договору.
Пунктом 2.5 договору визначено, що оренда плата, передбачена п.2.1. цього договору, сплачується орендарем щомісяця на підставі виставленого орендодавцем рахунку на здійснення оплати за попередній розрахунковий місяць, протягом 10 (десяти) банківських днів з дня отримання орендарем відповідного рахунку.
Відповідно до п.2.7 договору орендна плата сплачується орендарем по день фактичного повернення предмета оренди орендодавцю. Факт повернення предмета оренди підтверджується підписанням сторонами акта приймання-передачі (повернення) предмета оренди з оренди.
Згідно п.3.1. п.п.3.1.1. договору, орендодавець зобов`язується передати орендарю предмет оренди в порядку i на умовах, передбачених цим договором.
Відповідно до п.п.3.4.1 договору, орендар має право на отримання від орендодавця предмету оренди в належному стані, у відповідній комплектації та у термін, що зазначені у цьому договорі та додатках до нього.
Пунктом 4.1. договору сторони погодили, що у випадку порушення зобов`язань, що виникають з цього договору, сторони несуть відповідальність, визначену чинним в Україні законодавством.
Даний договiр вважається укладеним i набирає чинностi з моменту його пiдписання сторонами та скріплення його печатками сторiн (п.5.1. договору).
Термін дії даного договору починається в момент, зазначений в п. 5.1 даного договору, i закінчується 31 березня 2027 року (п.5.2. договору).
Згідно п.6.1. договору, усі правовідносини, що виникають з цього договору або пов`язані із ним, у тому числі пов`язані із укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього договору, тлумаченням його умов, визначенням наслiдкiв недійсності або порушення договору, регламентуються цим договором та відповідними нормами чинного в Україні законодавства.
01.04.2024р. сторони підписали Акт приймання-передачі №1 майна вказаного у пункті 1.1. договору (т.1 а.с. 27 на звороті).
На виконання умов договору, орендодавцем, упродовж його дії оформлювалися та направлялися орендарю акти здачі-приймання робіт (надання послуг), які підписувались останнім без зауважень (т.1 а.с. 70,71 72 (зворотній бік), 73).
На виконання умов договору, відповідач виставляв для оплати рахунки.
Зокрема, відповідачем виставлено позивачу наступні рахунки на оплату (т.1 а.с. 28-33):
- № 293 від 30.11.2024р. на суму з ПДВ 110000,00 грн. (оренда майна за листопад 2024р.);
- № 313 від 31.12.2024р. на суму з ПДВ 110000,00 грн. (оренда майна за грудень 2024р.);
- № 6 від 31.01.2025р. на суму з ПДВ 110000,00 грн. (оренда майна за січень 2025р.);
- № 17 від 19.02.2025р. на суму з ПДВ 110000,00 грн. (оренда майна за лютий 2025р.);
Позивач здійснив оплату орендних платежів за користування майном у період з листопада 2024 року по лютий 2025 року включно.
Факт проведених платежів підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в ПуАТ «КБ «АКОРДБАНК» за період з 01.01.2024р. по 24.07.2025р. (т.1 а.с. 22-25), і не заперечується відповідачем.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2024р., залишеною без змін ухвалою апеляційного суду від 17.03.2025р. у справі №757/53871/24-к, накладено арешт на нерухоме майно, належне ПАТ «Малинський каменедробильний завод», із забороною його відчуження, користування та будь-яким іншим чином розпоряджатися таким нерухомим майном, у тому числі, але не виключно, продавати, міняти, дарувати, розділяти (виділяти), передавати в іпотеку, оренду, вносити до статутного капіталу юридичних осіб та iнше, а саме на:
- комплекс, загальною площею 17253,0 кв. м., за адресою: Житомирська область, Малинський район, селищна рада Гранітненська, Комплекс будівель і споруд № 4, будинок б/н (т.1 а.с. 34-40).
Оскільки орендоване майно перебувало під арештом із забороною користування, позивач вважає, що сплачені ним орендні платежі за період з моменту накладення арешту (16.11.2024р.) на майно є безпідставно отриманими відповідачем.
У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Малинський каменедробильний завод» 385000,00 грн. безпідставно отриманих орендних платежів, а також 7156,03 грн. 3% річних та 19847,00 грн. інфляційних втрат.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду. 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Правовідносини сторін виникли на підставі договору оренди майна № 01.03 від 01.04.2024р.
Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно ст. 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.
Згідно ч. 1 ст. 762 ЦК України, за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до положень ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 (провадження № 12-37гс18) виснувала про те, що наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Крім того, обставини, зазначені у нормі частини 6 статті 762 ЦК України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно із частиною 6 статті 762 ЦК України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними.
З урахуванням викладеного вище Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутність у частині 6 статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.
Для застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто він повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане ним, і він не відповідає за ці обставини (висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27.02.2024 у справі №916/599/23, від 19.03.2024 у справі №915/458/23).
При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили чи у зв`язку з природними властивостями майна, що є об`єктом оренди тощо.
Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати (постанови Верховного Суду у справах №914/1248/18, №914/2264/17, №910/13158/20, №911/3067/20, №911/654/21, №916/599/23).
При цьому звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору. Застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України можливе за виключних обставин, за яких наймач не використовував або не міг використовувати майно, і за такі обставини наймач не відповідає.
Оскільки відповідно до частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, тягар доказування неможливості використання майна несе саме орендар (наведена правова позиція щодо застосування приписів частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2024 у справі №911/255/23).
Отже, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Юні Люкс" повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідав за ці обставини.
Неможливість користування орендованим майном з листопада 2024 року позивач пов`язує з арештом, який був накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2024р. у справі №757/53871/24-к, на нерухоме майно, належне ПАТ «Малинський каменедробильний завод» (комплекс, загальною площею 17253,0 кв. м., за адресою: Житомирська область, Малинський район, селищна рада Гранітненська, Комплекс будівель і споруд № 4, будинок б/н) із забороною його відчуження, користування та будь-яким іншим чином розпоряджатися таким нерухомим майном, у тому числі, але не виключно, продавати, міняти, дарувати, розділяти (виділяти), передавати в іпотеку, оренду, вносити до статутного капіталу юридичних осіб та iнше (т.1 а.с. 34-40).
Арешт майна це тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. 
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. 
Разом з тим, сама по собі наявність ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно із забороною користування ним не є безумовною підставою для звільнення від сплати орендної плати, оскільки така обставина підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами у справі та має підтверджувати фактичну неможливість використання майна орендарем.
Судом встановлено, що на виконання умов договору оренди майна № 01.03 від 01.04.2024р. сторонами упродовж спірного періоду (листопад 2024р. - лютий 2025 р) оформлювалися акти здачі-приймання робіт (надання послуг) щодо оренди майна (т.1 а.с. 70, 71, 72 (зворотній бік) 73).
Акти здачі-приймання робіт (надання послуг) підписані ЕЦП уповноваженої особи позивача - Костири Л.П. без будь-яких зауважень, заперечень чи застережень щодо факту користування чи недопущення до орендованого майна.
За своєю суттю акт приймання-передачі наданих послуг є первинним документом бухгалтерського обліку, який відображає господарську операцію та підтверджує її фактичне здійснення. 
Підписання такого документа свідчить про те, що послуги були надані у визначеному обсязі, а орендар їх прийняв і не має зауважень щодо якості або результату виконання.
Крім того, виставлені відповідачем рахунки були оплачені позивачем, що підтверджується наданими банківськими виписками та не заперечується останнім (т.1 а.с. 22-25, 28-33)
Суд звертає увагу, що здійснення позивачем оплати виставлених рахунків у спірний період, а також підписання ним актів здачі-приймання робіт (надання послуг) без зауважень, свідчить про фактичне прийняття ним наданих послуг та погодження з їх обсягом і вартістю, що узгоджується з принципами належного виконання зобов`язань.
Також матеріали справи містять Акт інвентаризації від 10.10.2025р. (т.1 а.с.86), складений працівниками відповідача, з якого вбачається, що на території орендованого комплексу розміщене майно позивача, що свідчить про збереження фактичного доступу позивача до об`єкта оренди та використання ним такого майна.
Так, згідно акта інвентаризації:
1. В частині нежитлововї будівлі їдальні знаходяться офісні меблі, лабораторне обладнання , ОРТ техніка, які належать ТОВ "Юні Люкс", а саме: стіл офісний в кількості 5 штук, стільці офісні - 10 штук, шафа в кількості 5 штук, шафасушильна лабораторна - 1 штука, морозильна камера - 1 штука, прес гідравлічний - 1 штука, сита лабораторні в кількості 15 штук, барабан лабораторний - 1 штука, ваги лабораторні - 2 штуки, вимірювальне обладнання (лінійки, штангенциркуль, рулетки), зразки готової продукції, принтери - 2 штуки, комп`ютерні монітори - 2 штуки.
2. На площадці ГП біля матеріального складу знаходиться готова продукція у вигляді тротуарної плитки, що належить ТОВ «ЮНІ ЛЮКС», орієнтовною кількістю 9 тисяч метрів квадратних.
3. На площадці цеху будівельних матеріалів знаходиться готова продукція у вигляді бордюра паркового, яка належить ТОВ «ЮНІ ЛЮКС», орієнтовною кількістю 3 тисячі штук.
4. На прирейковому складі цементу знаходиться цемент орієнтовною кількістю 140 тонн, який належить ТОВ «ЮНІ ЛЮКС».
5. На складі інертних матеріалів знаходиться щебінь гранітний та пісок з відсівів дроблення різних фракцій, який належить ТОВ «ЮНІ ЛЮКС», орієнтовною кількістю 2 тисячі тонн.
6. На складі площадці ЦВБМ знаходиться - готова продукція у вигляді борта дорожнього, яка належить ТОВ «Юні Люкс», орієнтовною кількістю 800 штук. 
7. Обладнання для вивантаження цементу заходиться на прирейсовому складі цементу.
Відповідно до п. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Вазаний Акт інвентаризації у сукупності з іншими доказами у справі підтверджує фактичне використання позивачем орендованого майна, оскільки з його змісту вбачається наявність на території орендованого комплексу майна ТОВ «ЮНІ ЛЮКС». 
Наявність майна на об`єкті оренди свідчить про фактичне здійснення позивачем контролю за ним та використання орендованого майна у господарській діяльності, що спростовує доводи про відсутність можливості користування об`єктом оренди у спірний період.
Суд вважає, що позивач не довів неможливість використання орендованого майна внаслідок накладення арешту на таке майно. Доказів того, що у позивача не було доступу до майна або що відповідач чинив якісь перешкоди, не подано. Відсутні будь-які звернення до відповідача чи інших осіб з цього приводу. 
Крім того, суд враховує, що позивач у спірний період не вчинив жодних дій, спрямованих на припинення договірних правовідносин, не ініціював розірвання договору оренди або його зміну у зв`язку з неможливістю користування майном, а також не довів належними та допустимими доказами факту припинення чи зупинення своєї господарської діяльності.
Також, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача із претензіями, вимогами або повідомленнями про усунення перешкод у користуванні орендованим майном чи про неможливість його використання, що свідчить про відсутність належного реагування на нібито існуючі перешкоди у здійсненні орендних прав.
В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач повідомля відповідача про неможливість користуватись орендованим майном у зв`язку з накладенням на нього арешту.
Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.
За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції. Викладене вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.
У зв`язку з викладеним, твердження позивача про наявність підстав для звільнення від внесення орендної плати у спірний період є такими, що не відповідають дійсності.
За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав вважати, що грошові кошти, отримані відповідачем у період з листопада 2024р. по лютий 2025р., як орендна плата, є безпідставно набутими.
Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Частиною 2 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Зі змісту ст. 1212 ЦК України слідує, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов: по-перше, є факт набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння; по-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; по-третє, обов`язково має бути наявною відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).
Разом з тим, як встановлено судом, сплата позивачем орендної плати у спірний період здійснювалася на підставі договору оренди № 01.03 від 01.04.2024р., який не був припинений або розірваний, та за відсутності доведених обставин, що звільняють позивача від обов`язку її сплати.
Отже, отримання відповідачем грошових коштів відбулося на належній правовій підставі - договорі оренди, у зв`язку з чим такі кошти не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні ст. 1212 ЦК України.
Крім того, саме по собі посилання позивача на відпадіння правової підстави є необґрунтованим, оскільки така підстава (договір оренди) у спірний період продовжувала діяти, а обставини, які б свідчили про припинення обов`язку зі сплати орендної плати, судом не встановлені.
Враховуючи викладене, з огляду на недоведеність позивачем обставин, які б свідчили про неможливість використання орендованого майна з причин, що від нього не залежали, а також беручи до уваги, що сплата орендних платежів здійснювалася на підставі чинного договору оренди, який у спірний період не був припинений чи розірваний, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.
У зв`язку з цим вимога позивача про стягнення з відповідача 385000,00 грн. як безпідставно отриманих орендних платежів задоволенню не підлягає.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних та річних, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З аналізу наведеної норми вбачається, що обов`язковою умовою для застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України, є наявність грошового зобов`язання та факт його прострочення.
Разом з тим, як встановлено судом, вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 385000,00 грн. задоволенню не підлягає у зв`язку з відсутністю підстав для їх повернення як безпідставно набутих, а тому відсутнє і грошове зобов`язання у розумінні ст. 625 ЦК України.
У зв`язку з викладеним, вимоги позивача про стягнення 19847,00 грн. інфляційних втрат та 7156,03 грн. 3% річних також задоволенню не підлягають.
Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 ГПК України).
За приписами ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Судові витрати за результатами розгляду справи. 
Відповідно до п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
Враховуючи, що суд відмовив в задоволенні позову, судовий збір, а також витрати на професійну правничу допомогу покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю "Юні Люкс".   
Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,- 

УХВАЛИВ: 

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Повне рішення складено: 27.04.26 

Суддя Сікорська Н.А. 

1 - до справи