РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

05 травня 2026 року 	м. Рівне	№460/8487/25	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Поліщук О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - відповідач), у якому просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 13.02.2025 № 172850000038 "Про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах", яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пільгової пенсії за віком за Списком № 2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, починаючи із 05.02.2025;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити та виплатити ОСОБА_1 пільгову пенсію за віком за Списком № 2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, починаючи з 05.02.2025, із застосуванням середньої заробітної плати (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2022, 2023 та 2024 роки відповідно до частин першої та другої статті 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зарахувавши до загального страхового стажу періоди роботи із 01.01.2004 по 03.09.2018 та з 01.11.2023 по 04.02.2025 в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН.
За змістом позовної заяви вимоги позивача ґрунтуються на тому, що 05.02.2025 вона звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пільгової пенсії за віком за Списком № 2 із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) по Україні, з якої сплачено страхові внески за 2022, 2023 та 2024 роки, зарахувавши до загального страхового стажу період роботи в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я з 01.08.1991 по 03.09.2018 та з 01.11.2023 по 04.02.2025 у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", яку за принципом екстериторіальності було скеровано до відповідача для розгляду по суті. Відповідач рішенням від 13.02.2025 № 172850000038 відмовив в перерахунку пенсії – переході на пенсію за віком на пільгових умовах, оскільки позивач не досягла віку 55 років, передбаченого статтею 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Позивач вважає, що відповідачем при прийнятті спірного рішення проігноровано Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, відповідно до якого для призначення пенсії за Списком № 2 застосовуються положення пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", які передбачають, що жінки – після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах, мають право на пенсію за віком на пільгових умовах. Станом на дату звернення позивач досягла 52 років і має загальний страховий стаж понад 58 років (з урахуванням подвійного розміру) та пільговий стаж за Списком № 2 понад 28 років. Також позивач зазначила, що при поданні 05.02.2025 заяви про призначення пільгової пенсії за віком за Списком № 2 відповідач помилково розцінив її звернення як переведення з одного виду пенсії (за вислугу років) на пенсію за віком в межах Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", внаслідок чого застосував для обчислення пенсії середню заробітну плату (дохід), яка враховувалася при попередньому призначенні пенсії, а не за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії за віком (тобто за 2022, 2023, 2024 роки), як це передбачено частиною другою статті 40 зазначеного Закону. Окрім того, позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не зарахування до її загального страхового стажу періоду роботи з 01.01.2004 по 03.09.2018 та з 01.11.2023 по 04.02.2025 в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Вважаючи оскаржене рішення протиправним і таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, позивач звернулася до суду з цим позовом.
11.06.2025 через підсистему "Електронний Суд" надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог та зазначає, що за результатами опрацювання заяви відповідач прийняв рішення від 13.02.2025 № 172850000038 про відмову в переведенні на пенсію за віком відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, виходячи з того, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону № 1058 на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Вказує, що позивач не досягла віку 55 років, отже відсутні підстави для переведення позивача на пенсію за віком відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону № 1058. Крім того покликається на те, що відповідно до частини третьої статті 45 Закону № 1058, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій ст. 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. Вважає, що якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати і набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення пенсії (попереднього перерахунку пенсії без урахування перерахунку, передбаченого абзацом 5 частини четвертої статті 42 цього Закону) незалежно від перерв у роботі, під час переведення вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена (визначений) частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії. Відповідач вказав, що позивач не є отримувачем пенсії по інвалідності, отже відсутні підстави для застосування середнього показника заробітної плати (доходу) в Україні за попередні 3 роки (2022-2024), при переведенні з пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" на пенсію за віком відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону № 1058. Також зауважив, що відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. На працівників інфекційних закладів (відділень) охорони здоров`я встановлену цією статтею пільгу поширену Законом України від 10.07.2003 "Про внесення змін до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення"". Стаття 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в новій редакції набрала чинності з дня опублікування (15.08.2003). Тобто робота в закладах визначених статтею 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в подвійному розмірі зараховується до 1 січня 2004 р. Стверджує, що даним Законом не передбачено поширення його норм на тих осіб, яким пенсію було призначено до його ухвалення. У зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову повністю.
ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.
Інших заяв та клопотань, які мають значення для вирішення спору до суду не надходило.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.
Ухвалою суду від 19.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ ПРАВОВІДНОСИН.
Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з 05.09.2018 отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Страховий стаж позивача становить 38 років 6 місяців 24 дні (зарахований по 03.09.2018), в тому числі періоди роботи з 01.08.1991 по 04.01.1994 та з 13.10.1996 по 31.12.2003 зараховані у подвійному розмірі згідно зі статтею 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
05.02.2025 позивач звернулася через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України до пенсійного органу із заявою про перехід на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) по Україні за 2022, 2023, 2024 роки, із зарахуванням до загального страхового стажу періоду роботи в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я з 01.08.1991 по 03.09.2018 та з 01.11.2023 по 04.02.2025 у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
На підставі пункту 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), за принципом екстериторіальності заяву позивача від 05.02.2025, направлено для розгляду до відповідача.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 13.02.2025 № 172850000038 позивачу відмовлено в перерахунку пенсії – перехід на пенсію за віком на пільгових умовах по заяві № 179 від 05.02.2025, з посиланням на недосягнення нею віку 55 років, передбаченого статтею 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 12.03.2025 № 1700-0202-8/17408 позивачу повідомлено, що періоди роботи з 01.01.2004 по 03.09.2018 та з 01.11.2023 по 04.02.2025 в інфекційному відділенні до страхового стажу в подвійному розмірі не зараховано, оскільки пільговий порядок обчислення стажу роботи за період з 01.01.2004 застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Вважаючи таке рішення відповідача протиправними, позивач звернулася до суду з цим позовом.
ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ВИСНОВКИ СУДУ.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі – Закон № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом, досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
За правилами пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
Спірним у даній справі, у першу чергу, є питання вікового цензу: на думку пенсійного органу, позивач не досягла 55-річного віку, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, тоді як позивач наполягає на праві на таку пенсію з досягненням 50 років за пунктом "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Згідно з пунктом "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі – Закон № 1788-XII, у редакції, чинній до прийняття Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, – за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки – після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки – після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи – жінкам.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII (далі – Закон № 213-VIII) віковий ценз для жінок при вирішенні питання про призначення пенсії за Списком № 2 збільшено із 50 до 55 років, із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу, а мінімальний обов`язковий страховий стаж змінено із 20 до 25 років.
Такий стан правового регулювання існував до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VIII (далі – Закон № 2148-VIII), яким текст Закону № 1058-IV доповнено, зокрема, статтею 114, згідно з частиною 1 якої право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV (у редакції Закону № 2148-VIII), на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці – за Списком № 2, – після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
У силу спеціальної вказівки у Законі № 2148-VIII, наведені норми закону підлягали застосуванню з 01.10.2017.
Таким чином, з 01.10.2017 правила призначення пенсій за Списком № 2 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме:
– пунктом "б" статті 13 Закону № 1788-XII у редакції Закону № 213-VIII;
– пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV у редакції Закону № 2148-VIII.
Положення згаданих законів щодо умов призначення пенсії за віком за Списком № 2 були повністю уніфікованими (ідентичними), зокрема й щодо необхідності досягнення 55-річного віку за умови наявності спеціального стажу роботи за Списком № 2 – 10 років.
Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України Рішення від 23.01.2020 № 1-р/2020 "У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII".
Пунктом першим резолютивної частини цього Рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б" – "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII.
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення, застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" – "г" статті 54 Закону № 1788-XII, в редакції, до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 01 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, – за Списком № 2, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки – після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Відповідно до положень статті 152 Конституції України закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Відтак, з 23.01.2020 в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком № 2, а саме: пункт "б" статті 13 Закону № 1788-XII, у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та пункт 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV, у редакції Закону № 2148-VIII.
Правила означених законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає:
1. 50 років – за пунктом "б" статті 13 Закону № 1788-XII у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII;
2. 55 років – за пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV, у редакції Закону № 2148-VIII.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Враховуючи положення частини 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та № 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 у справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), у разі існування неоднозначного або множинного трактування прав та обов`язків особи національним законодавством, перевага має надаватися найбільш сприятливому для приватної особи тлумаченню.
У зв`язку з наведеним суд вважає, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 1-р/2020 встановилося право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 для жінок після досягнення 50 років за наявності стажу роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Критерії законності рішення (діяння) суб`єкта владних повноважень викладені законодавцем у приписах частини 2 статті 2 КАС України, і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на суб`єкта владних повноважень частиною 2 статті 77 КАС України. З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що суб`єкт владних повноважень повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування "поза будь-яким розумним сумнівом", у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування "баланс вірогідностей".
Суд вважає, що обрані відповідачем у даному випадку мотиви вчинення владного управлінського волевиявлення не враховують правила розв`язання колізій між чинними актами права однакової сили та з одного й того ж предмету із застосуванням приписів статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на користь невладного суб`єкта – приватної особи (тобто на користь позивача). Відтак у межах спірних правовідносин слід було віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для позивача закону.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або Законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) та в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Аналогічних висновків щодо застосування положень чинного пенсійного законодавства дійшов Верховний Суд у постановах від 21.04.2021 у справі № 360/3611/20, від 07.12.2021 у справі № 280/3230/20, від 17.12.2021 у справі № 160/9272/20, від 18.02.2022 у справі № 360/4639/20 та в численних інших постановах, практика у яких вже є усталеною впродовж останніх років.
Судом встановлено, що позивач станом на дату звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії (05.02.2025) досягла віку 52 роки 9 місяців 27 днів. Відтак, позивач досягла 50-річного віку, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, а тому доводи відповідача щодо недосягнення позивачем 55-річного пенсійного віку є безпідставними.
За наведеного, рішення відповідача від 13.02.2025 № 172850000038 "Про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах" в частині висновків щодо недосягнення позивачем пенсійного віку суперечить положенням чинного законодавства, прийняте всупереч та не на підставі закону, а тому є протиправним.
Щодо наявності у позивача пільгового стажу роботи за Списком № 2, суд зазначає таке.
Згідно з вимогами статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Аналогічні положення закріплені у статті 48 Кодексу законів про працю України.
У трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (дата заповнення 07.02.1992) містяться наступні записи:
– запис № 1 від 01.08.1991 – зараховано на посаду палатної медсестри дитячого інфекційного відділення Рівненської міської лікарні (наказ № 941-к від 01.08.1991);
– запис № 2 від 06.08.2007 – атестація робочого місця проведена, пільгова пенсія згідно з Постановою Кабінету Міністрів № 36 від 16.01.2003 (наказ № 56 від 06.08.2007);
– запис № 3 від 28.08.2018 – Центральну міську лікарню м. Рівне з 28.08.2018 реорганізовано шляхом перетворення на Комунальне некомерційне підприємство "Центральна міська лікарня" Рівненської міської ради (рішення № 4741 Рівненської міської ради від 16.08.2018, наказ № 70 від 28.08.2018);
– запис № 4 від 03.09.2018 – звільнено з займаної посади за власним бажанням ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пільгову пенсію згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 (наказ № 145-к від 28.08.2018);
– запис № 5 від 01.11.2023 – прийнято на посаду молодшої медичної сестри буфетниці обласного лікувально-діагностичного гепатологічного центру (інфекційне відділення) КНП "Центральна міська лікарня" РМР (наказ № 177-к від 31.10.2023).
Довідкою КНП "Центральна міська лікарня" Рівненської міської ради від 04.02.2025 № 46/2-26, оформленою за встановленою пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі – Порядок № 637), формою (додаток № 5), підтверджується, що ОСОБА_1 з 01.08.1991 по 03.09.2018 працювала повний робочий день на посаді палатної медсестри дитячого інфекційного відділення Рівненської міської лікарні, де безпосередньо обслуговувала інфекційних хворих і інших робіт не виконувала, що передбачено Списком № 2 розділу ХХІV, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 24.06.2016; та з 01.11.2023 по даний час працює на посаді молодшої медичної сестри буфетниці обласного лікувально-діагностичного гепатологічного центру (інфекційне відділення). За період роботи з 01.08.1991 по 03.09.2018 та з 01.11.2023 по даний час стаж згідно зі Списком № 2 розділу ХХІV, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 24.06.2016, становить 28 років 3 місяці 5 днів.
Проведення атестації робочих місць за умовами праці у зазначений період підтверджується:
– наказом Центральної міської лікарні від 05.06.1997 № 34;
– наказом Рівненської центральної міської лікарні від 17.06.2002 №3 3;
– наказом Центральної міської лікарні м. Рівне від 06.08.2007 № 56;
– наказом Центральної міської лікарні м. Рівне від 05.06.2012 № 39;
– наказом Центральної міської лікарні м. Рівне від 06.06.2017 № 49;
– наказом КНП "Центральна міська лікарня" РМР від 03.06.2022 № 329.
Вказаними наказами послідовно підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення, зокрема, палатної медичної сестри дитячого інфекційного відділення та молодшої медичної сестри буфетниці інфекційного відділення за Списком № 2 розділу ХХІV.
Відповідно до пункту 1 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 № 383 (далі – Порядок № 383), пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 383, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, чинні на період роботи особи. У період роботи позивача (1991–2018, 2023–2025) чинним був Список № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 № 461.
Розділом ХХІV "Охорона здоров`я та соціальна допомога" Списку № 2 від 2016 року передбачено право на пільгове пенсійне забезпечення, зокрема, молодших медичних сестер, зайнятих у дитячих інфекційних відділеннях, а також у інфекційних відділеннях для дорослих.
В ході розгляду справи відповідачем не заперечувалось віднесення посад, які обіймала позивач у спірний період, до пільгових за Списком № 2.
Суд враховує, що згідно з пунктами 1, 2 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Пунктом 20 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Судом встановлено, що довідка КНП "Центральна міська лікарня" Рівненської міської ради від 04.02.2025 № 46/2-26 відповідає вимогам пункту 20 Порядку № 637, містить усі необхідні відомості про періоди роботи, посади, характер виконуваної роботи, розділ і номер Списку, а також перелік первинних документів, на підставі яких вона видана.
Таким чином, у сукупності трудова книжка серії НОМЕР_1 , уточнююча довідка КНП "Центральна міська лікарня" РМР від 04.02.2025 № 46/2-26 та накази про результати атестації робочих місць за умовами праці підтверджують виконання позивачем у період з 01.08.1991 по 03.09.2018 та з 01.11.2023 по 04.02.2025 роботи на посадах, передбачених Списком № 2 (розділ ХХІV), що слугує підставою для зарахування зазначених періодів до стажу роботи за Списком № 2.
Отже, станом на 05.02.2025 позивач мала понад 28 років стажу роботи за Списком № 2, що значно перевищує 10-річний мінімум, передбачений пунктом "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Вказане у сукупності з висновками, викладеними рішенні, дає суду підстави для висновку про досягнення позивачем 50-річного віку та наявність у неї понад 10 років стажу роботи за Списком № 2, що підтверджує її право на призначення пенсії за віком на умовах пункту "б" статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Оцінюючи позовні вимоги позивача в частині визначення середньої заробітної плати (доходу) для обчислення розміру пенсії, суд враховує таке.
Спірним у даній справі є також застосована відповідачем методика обчислення розміру пенсії. Як вбачається з оскарженого рішення, подання позивачем 05.02.2025 заяви про призначення пільгової пенсії за віком за Списком № 2 розцінено відповідачем як переведення з одного виду пенсії (за вислугу років) на пенсію за віком, внаслідок чого для обчислення пенсії застосовано середню заробітну плату (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, із коефіцієнтом її підвищення, що враховується при переході з одного виду пенсії на інший, а не за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії за віком.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 1058-IV, у солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Порядок призначення пенсії за вислугу років, чинний станом на дату призначення позивачу пенсії за вислугу років, визначений статтею 55 Закону № 1788-XII та передбачає, що на одержання пенсії за вислугу років мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу не менше 25 років.
Виходячи із системного аналізу норм Закону № 1058-IV та Закону № 1788-XII, виплата пенсії за вислугу років згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення" не входить до правового регулювання Закону № 1058-IV, а регулюється виключно Законом України "Про пенсійне забезпечення", оскільки є спеціальною пенсією для конкретно визначеного кола осіб.
Статтею 10 Закону № 1058-IV передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Частиною третьою статті 45 Закону № 1058-IV встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший у пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду України. При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 Закону № 1058-IV, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.
Відповідно до статті 21 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом №2148-VIII мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". Згідно з пунктом 16 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що частиною третьою статті 45 Закону № 1058-IV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеної саме за цим Законом, на інший. Показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії в межах Закону № 1058-IV має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом № 1058-IV.
Водночас у випадку призначення іншої пенсії за іншим законом (зокрема, при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 за пунктом "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" особі, яка раніше отримувала пенсію за вислугу років) має враховуватись показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року призначення нового виду пенсії.
Відповідно до частини 2 статті 40 Закону № 1058-IV заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс Ч (Ск : К), де Зс – середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у справі № 804/5333/17 та в інших постановах визначено, що у випадку призначення особі пенсії за вислугу років, а в подальшому при виявленні такою особою бажання отримувати пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV має місце саме призначення пенсії за віком, а не переведення згідно з частиною третьою статті 45 Закону № 1058-IV.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 29.11.2016 у справі № 133/476/15-а, постанові Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 577/2457/17, від 16.06.2020 у справі № 127/7522/17, від 23.10.2020 у справі № 528/196/17, від 04.02.2021 у справі № 509/3080/16-а.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, у випадку спірних правовідносин має місце перехід з пенсії за вислугу років, передбаченої Законом України "Про пенсійне забезпечення", на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, тобто призначення пенсії за віком вперше, а не переведення з одного виду пенсії на інший в межах одного закону.
Як наслідок, при обрахунку розміру пенсії за віком на пільгових умовах, яка призначається позивачу вперше, підлягає застосуванню показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням такої пенсії, тобто за 2022, 2023 та 2024 роки.
Оцінюючи позовні вимоги позивача щодо зарахування періодів роботи в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я у подвійному розмірі, суд виходить із наступного.
Окрім наведеного, суд встановив, що відповідачем до загального страхового стажу не зараховано у подвійному розмірі період роботи позивача з 01.01.2004 по 03.09.2018 та з 01.11.2023 по 04.02.2025 в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я, з посиланням на те, що пільговий порядок обчислення стажу роботи за період з 01.01.2004 застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років, а не для обчислення розміру пенсії.
01.01.2004 набрав чинності Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Згідно з частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За правилами пункту 16 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Таке правове регулювання вказує на те, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах (в тому числі щодо пільг по обчисленню стажу) станом на час звернення позивача за призначенням пенсії діяли і підлягали застосуванню відповідними суб`єктами під час виконання покладених на них функцій.
Відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
За приписами статті 7 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ.
Згідно з роз`ясненням Міністерства охорони здоров`я України від 27.01.2010 № 05.03-18-54/973 інфекційний заклад (відділення) – це заклад (відділення), де надають медичну допомогу хворим на інфекційні хвороби або працюють з матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб.
Відповідно до змісту листа Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України та Пенсійного фонду України від 29.12.2005 № 625/15-05/039-6 № 10.01.09/2606 № 16918/02-20 заклади охорони здоров`я, в тому числі кабінети інфекційних захворювань, віднесено до таких, час роботи яких зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.
Суд наголошує, що не є спірним у даній справі та не заперечується відповідачем, що з 01.08.1991 по 03.09.2018 та з 01.11.2023 по 04.02.2025 позивач працювала у інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я.
За правилами статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та в силу приписів пункту 16 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" період роботи у інфекційному закладі (відділенні) охорони здоров`я підлягає зарахуванню до страхового стажу у подвійному розмірі, в тому числі після 01.01.2004.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 689/872/17, від 20 квітня 2022 року у справі № 214/3705/17, від 08 червня 2022 року у справі № 510/1593/16-а, у яких суд залишив без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими зобов`язано відповідачів зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" періоди роботи позивачів в інфекційних закладах після 01 січня 2004 року, тобто після дати набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Аналогічні висновки відображені у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 160/14078/22.
Тож, у системному аналізі чинного законодавства та правових висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний був при обчисленні загального страхового стажу враховувати період роботи позивача з 01.01.2004 по 03.09.2018 та з 01.11.2023 по 04.02.2025 в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
З аналізу встановлених обставин і наведених норм права суд дійшов висновку, що оскаржене рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 13.02.2025 № 172850000038 "Про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах", яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пільгової пенсії за віком за Списком № 2, прийняте всупереч пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та Рішенню Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, є протиправним і підлягає скасуванню.
Окрім цього, суд вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо обчислення загального страхового стажу ОСОБА_1 без врахування періоду роботи з 01.01.2004 по 03.09.2018 та з 01.11.2023 по 04.02.2025 в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а також протиправним – застосування відповідачем при обчисленні розміру пенсії показника середньої заробітної плати (доходу), що враховувався при призначенні пенсії за вислугу років, а не за 2022, 2023, 2024 роки.
З метою відновлення прав та інтересів позивача слід зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2022, 2023 та 2024 роки відповідно до частин першої та другої статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до загального страхового стажу періоди роботи із 01.01.2004 по 03.09.2018 та з 01.11.2023 по 04.02.2025 в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Щодо дня, з якого відповідача належить зобов`язати призначити пенсію позивачу, то суд звертає увагу на таке.
Частиною першою статті 45 Закону № 1058-IV встановлено, зокрема, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків:
пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Пенсійного віку (50 років) позивач досягнула ІНФОРМАЦІЯ_2 , а за призначенням пенсії звернулась 05.02.2025, тобто поза межами тримісячного строку з дня досягнення пенсійного віку.
Відтак, пенсію позивачу належить призначити з дати звернення - 05.02.2025, як про це і просить остання у позовній заяві.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплачувати позивачу пенсію за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку за нормами статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", то суд вказує на таке.
Право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України).
Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.
Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Із системного аналізу вказаних норм випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин, а не можливість їх порушення в майбутньому.
Таким чином, суд приходить висновку, що станом на момент ухвалення судом цього рішення про призначення позивачу пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ще не було і права позивача на виплату пенсії за наслідками такого призначення ще не порушені.
Відтак, у задоволенні позовних вимог в названій частині слід відмовити, як передчасних.
При цьому, суд наголошує, що обґрунтованість та правомірність таких позовних вимог як критерій для їх задоволення нівелюється тим, що відповідні права позивача ще не порушені, а чинне законодавство не допускає ухвалення судом рішень на майбутнє.
Частинами першою, другою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своєї бездіяльності та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що встановлені у справі обставини лише частково підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а тому позовну заяву слід задовольнити частково.
РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.
Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Так, за подання даного адміністративного позову сплачено судовий збір в сумі 968,96 грн, відтак за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 484,48 грн.
Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :
Адміністративний позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 13.02.2025 № 172850000038, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пільгової пенсії за віком за Списком № 2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пільгову пенсію за віком за Списком № 2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, починаючи з 05.02.2025, із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2022, 2023 та 2024 роки відповідно до частин першої та другої статті 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зарахувавши до загального страхового стажу періоди роботи із 01.01.2004 по 03.09.2018 та з 01.11.2023 по 04.02.2025 в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири грн, 48 коп.). 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 05.05.2026. 
Учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 ); 
відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, Краматорський р-н, Донецька обл., 84122; код ЄДРПОУ/РНОКПП 13486010).

Суддя       Ольга ПОЛІЩУК