ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року
м. Київ

справа № 454/2293/23
провадження № 61-8299св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2024 року в складі судді Фарина Л. Ю. та постанову Львівського апеляційного суду від 30 травня 2025 року в складі колегії суддів Шандри М. М., Крайник Н. П., Левика Я. А.

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнання особистою приватною власністю житлового будинку і земельної ділянки та

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила визнати житловий будинок в АДРЕСА_1 , загальною площею 264,5 кв. м об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку.

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив:
- визнати за ним право особистої приватної власності на: 32/50 частки в житловому будинку в  АДРЕСА_1 загальною площею 264,5 кв. м, та земельну ділянку площею 0,0702 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд за вище вказаною адресою;
- визнати право спільної сумісної власності подружжя на: 18/50 частин у житловому будинку в  АДРЕСА_1 загальною площею 264,5 кв. м; житловий будинок готовністю 28,2 % та земельну ділянку площею 0,0702 га за адресою: АДРЕСА_2 ; легковий автомобіль марки «Opel Astra OTGF69», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску;
- в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на житловий будинок у  АДРЕСА_1 загальною площею 264,5 кв. м, та земельну ділянку площею 0,0702 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд; за ОСОБА_2 - право власності на автомобіль марки «Opel Astra OTGF69», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, житловий будинок готовністю 28,2 % та земельну ділянку площею 0,0702 га за адресою: АДРЕСА_2 .
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної інстанцій
02 жовтня 2024 року рішенням Сокальського районного суду Львівської області позов ОСОБА_2 задоволено.Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :
- житловий будинок в АДРЕСА_1 загальною площею 264,5 кв. м (житловою площею 99,6 кв. м, який складається з гаража, 6-х коридорів, 3-х підсобних приміщень, 2-х санвузлів, 2-х кухонь, 6-х житлових кімнат, під літерою А-2, літньої кухні під літерою Б, сараю під літерою В, гаража під літерою Г);
- житловий будинок готовністю 28,2 % та земельну ділянку площею 0,0702 га за адресою: АДРЕСА_2 ;
- автомобіль марки «Opel Astra OTGF69», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску.
У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 :
- право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 , загальною площею 264,5 кв. м;
- право власності на 1/2 ідеальну частку на земельну ділянку площею 0,0702 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 ;
- право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку готовністю 28,2 % та земельну ділянку площею 0,0702 га за адресою: АДРЕСА_2 ;
- право власності на 1/2 ідеальну частку автомобіля марки «Opel Astra OTGF69», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску.
У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 :
- право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 , загальною площею 264,5 кв. м;
- право власності на 1/2 ідеальну частку на земельну ділянку площею 0,0702 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 ;
- право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку готовністю 28,2 % та земельну ділянку площею 0,0702 га за адресою: АДРЕСА_2 ;
- право власності на 1/2 ідеальну частку автомобіля марки «Opel Astra OTGF69», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску.
У задоволенні іншої частини позовних вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.
30 травня 2025 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2024 року залишено без змін.
27 червня 2025 року додатковою постановою Львівського апеляційного суду заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн, понесені в суді апеляційної інстанції.
Судові рішення щодо поділу будинку на АДРЕСА_1 та земельної ділянки під ним мотивовані тим, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін, з огляду на те, що придбано під час шлюбу, а будинок в подальшому було добудовано за спільні кошти подружжя, тому таке підлягає поділу між ними в рівних частках.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У червні 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 травня 2025 року, в якій просить їх скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У мотивувальній частині касаційної скарги заявник зазначає, що спір між сторонами фактично стосується лише поділу житлового будинку на АДРЕСА_1 та земельної ділянки під ним, тому Верховний Суд переглядає судові рішення лише в цій частині з огляду на межі касаційного оскарження. 

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не врахували правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц, постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15, від 25 червня 2024 року в справі № 308/4961/21, про те, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя,тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником; саме на позивачку покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 Сімейного кодексу (далі - СК) України, оскільки у спірних правовідносинах спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача. 
Суди не дали жодної юридичної оцінки наявності нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку незакінченого будівництвом та земельної ділянки від 13 травня 2002 року. Цей договір не скасований, не визнаний недійсним, не визнаний удаваним, тому спірне майно повинно бути віднесено до особистої власності  ОСОБА_3 . Наявність у    ОСОБА_3 набутого у власність нерухомого майна будинку із процентом готовності 64 % та наявність права власності на земельну ділянку для обслуговування цього будинкувже свідчить про те, що частки сторін у спільному майні не можуть бути рівними. 
Не заслуговують на увагу доводи позивачки за первісним позовом, що після придбання нерухомого майна за рахунок грошових та трудових затрат     ОСОБА_2 вартість цього майна значно збільшилася, оскільки ці доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Позивачка за первісним позовом не довела суду, що збільшення вартості майна є істотним і що об`єкт зазнав значних перетворень, пов`язаних з обсягом їїтрудових затрат.
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Мацей М. М. зазначає, що із матеріалів справи встановлено, що первинним власником майна (спірного житлового будинку) була   ОСОБА_4 (яка була на день укладення договору дарування незакінченого будівництва для  ОСОБА_1 чужою особою), однак передумовою дарування слугувало рішення Жвирківської селищної ради Львівської області від 25 квітня 2002 року № 10, яким власнику майна надано дозвіл на продаж незавершеного будівництва  ОСОБА_1 , що доводить, що подружжя ОСОБА_1 малонамір придбати житловий будинок для спільного проживання (договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї). Судами правомірно встановлено на підставі належних, допустимих та достатніх доказів, що вже в листопаді 2005 року будинок був закінчений будівництвом (загальна площа якого 264,5 кв. м) та в січні 2006 року здійснено реєстрацію права власності на нерухоме майно на ім`я    ОСОБА_3 , проте факт реєстрації спільного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі.  ОСОБА_1 не довів того факту, що реконструкція будинку була проведена за його особисті кошти, а тому суд правомірнозастосував презумпцію спільності права власності подружжя на майно. Матеріали справи також містять чорнові записи  ОСОБА_2 (записник), у якому відображено її записи починаючи з 2001 року в період, коли остання їздила за кордон на заробітки, та підтвердження затрат спільних коштів подружжя: придбання будівельних матеріалів, проведення будівельних та ремонтних робіт під час добудови незавершеного будівництва, що доводить те, що спірний будинок будувався за спільні кошти подружжя. Суди зробили обґрунтованийвисновок, що грошові затрати на проведення ремонтних робіт, які суттєво збільшили вартість спірного житлового будинку, були затратами подружжя в силу презумпції режиму спільної сумісної власності подружжя та ненадання   ОСОБА_1 доказів того, що такі затрати здійснювалися ним за рахунок його особистих коштів. Сторони як колишнє подружжя, були співвласниками житлового будинку та земельної ділянки під ним, утримували все майно: збудували та користувалися будинком, володіли та доглядали за ним, бажають розпорядитися своїми частками майна, але позбавлені права це зробити без поділу спільного майна подружжя, доля якого не вирішена.
Доводи касаційної скарги, що спірний будинок не зазнав значних перетворень і їх не можна вважати такими, що істотно збільшили вартість майна за період шлюбу, не відповідаютьдійсності, оскільки до реєстрації спірного будинку та введення його в експлуатацію площа становила 181,6 кв. м, а після реєстрації та введення в експлуатацію - 264,5 кв. м, тобто у відсотковому співвідношенні таке збільшення становить 45,65 %, що є доволі суттєвим.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 вересня 2001 року, який розірвано 14 листопада 2017 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .
31 січня 2002 року Жвирківська селищна рада Львівської області надала дозвіл ОСОБА_7 на продаж незавершеного будівництва 64 % готовності в смт Жвирці Червоноградського р-ну Львівської обл. ОСОБА_1 
25 квітня 2002 року Жвирківська селищна рада Львівської області надала дозвіл ОСОБА_4 на продаж незавершеного будівництва ОСОБА_1 
13 травня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування житлового будинку незакінченого будівництвом та земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_1 прийняв у дар від ОСОБА_4 житловий будинок в  АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0702 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.
02 листопада 2005 року державна комісія вирішила прийняти в експлуатацію індивідуальний житловий будинок та господарські будівлі в АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним актом № 46. Згідно з актом № 46 об`єкт має такі показники: двоповерховий житловий будинок загальною площею 181,6 кв. м, який складається із шести житлових кімнат та господарських будівель: літня кухня, господарське приміщення та гараж.
29 листопада 2005 року Виконавчий комітет Жвирківської селищної ради Львівської області прийняв рішення № 231, яким вирішив затвердити акт від 02 листопада 2005 року № 46 про закінчення і введення в експлуатацію житлового будинку в  АДРЕСА_1 та оформити за ОСОБА_1 право власності на вказаний житловий будинок.
31 січня 2006 року Виконавчим комітетом Жвирківської селищної ради ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_3 на житловий будинок загальною площею 264,5 кв. м (гараж, 6 коридорів, 3 підсобних приміщення, 2 санвузли, 2 кухні, 6 житлових кімнат, літня кухня Б, сарай В, гараж Г) у АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 27 липня 2023 року право власності на нерухоме майно - житловий будинок у АДРЕСА_1 загальною площею 264,5 кв. м зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_1 .
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
ОСОБА_1 не погоджується з поширенням режиму майна подружжя на житловий будинок в АДРЕСА_1 й земельну ділянку під ним, посилається в касаційній скарзі на те, що це майно він придбав на підставі договору дарування, воно є його особистою власністю, а істотність збільшення вартості спірної нерухомості за рахунок грошових чи трудових затрат другого з подружжя ОСОБА_2 не довела. 
Верховний Суд висновує про безпідставність наведених доводів, з огляду на таке. 
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Оскільки житловий будинок в  АДРЕСА_1 й земельну ділянка для його обслуговування набуті до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися відповідно до положень Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час набуття спірного майна. Проте поділ спірного майна повинен визначатися за нормами СК України.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Тобто за загальним правилом, визначеним статтею 24 КпШС України, майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але на підставі договору дарування, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Однак за змістом статті 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. 

Вказані норми КпШС України узгоджуються з чинним сімейним законодавством України.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Упостанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, сформульовано правовий висновок щодо застосування статті 62 СК України й зазначено, що наведеною нормою обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому в самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду зазаначила, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам собою у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Такі ж висновки викладені й у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15, від 25 червня 2024 року в справі  № 308/4961/21, що також наведені в касаційній скарзі та в яких додатково зазначено, що обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, покладається на особу, яка стверджує про виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові.

У цій справі не вбачається невідповідності висновків судів наведеній практиці Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 62 СК України, з огляду на таке.

Суди встановили, що відповідно до зведеного оціночного акта на будинковолодіння вартість житлового будинку готовністю 64 % станом на 24 січня 2002 року становила 26 787,00 грн, основна площа будинку 117,7 кв.м. Така ж інвентаризаційна вартість будинку зазначена в договорі дарування  від 13травня 2002 року. Відповідно до технічного опису конструктивних елементів від 24 січня 2002 року вбудинку відсутня підлога, вікна та двері, сходи, опалення, сантехнічне обладнання і пристрої, дах будинку - обрешітка із дощок.

Відповідно до зведеного оціночного акта на будинковолодіння вартість житлового будинку станом на 22 квітня 2004 року становила 78 974,00 грн, площа будинку - 264,5 кв. м.
Житловий будинок на АДРЕСА_1 прийнятий в експлуатацію у листопаді 2005 року, тобто добудова будинку відбулась у період перебування сторін у шлюбі протягом чотирьох років з часу укладення договору дарування. За цей період, крім добудови будинку, зведено літну кухню, сарай, гараж.
За змістом довідки-характеристики Комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 03 вересня 2024 року № 4683 вартість житлового будинку з будівлями станом на 01 березня 2006 року становила: 262 165,00 грн - житловий будинок, літня кухня - 65 715,00 грн, сарай - 50 068,00 грн, гараж - 100 781,00 грн, загальна інвентаризаційна вартість садибного (індивідуального) житлового будинку станом на 01 березня 2006 року становить 478 729,00 грн (а. с. 180). 
Зважаючи на зазначені докази, які суди оцінили на предмет належності, достовірності та достатності, ОСОБА_8 довела, що збільшення вартості майна є істотним і в таке збільшення вкладені її кошти та власна трудова діяльність. 
Висновок судів про те, з матеріалів справи вбачаються передбачені статтею 62 СК України підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало чоловіку на праві особистої приватної власності, є законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що грошові затрати на проведення добудови будинку, які суттєво збільшили його вартість та розмір, добудови господарських споруд, а в подальшому проведення ремонтних робіт у будинку, були спільними затратами подружжя в силу презумпції режиму спільної сумісної власності подружжя, а тому такий будинок слід визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Згідно з частиною першою статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають під час укладення правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин під час переходу прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Враховуючи наведений принцип єдності земельної ділянки із розташованими на ній будинком, будівлями та спорудами, встановлення у цій справі правового режиму будинку в АДРЕСА_1 як спільної сумісної власності подружжя й, відповідно, визнання за сторонами права власності по 1/2 частці на цей будинок, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо поділу між колишнім подружжям земельної ділянки площею 0,0702 га, яка надана для будівництва та обслуговування цього житлового будинку і господарських споруд, у рівних частках.
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
Інші наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження судів з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка в зазначеній частині ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). 

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у ОСОБА_1 (заявником за касаційною скаргою) зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

ОСОБА_2 в окремій заяві на адресу Верховного Суду зазначила про понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, вартість яких буде підтверджено протягом п`яти днів після ухвалення Верховним Судом рішення в справі. 

Керуючись статтями 389, 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 травня 2025 року в частині поділу між сторонами житлового будинку на АДРЕСА_1 та земельної ділянки під ним залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	О. М. Ситнік   Є. В. Петров   І. М. Фаловська