Справа № 463/6886/25 Головуючий у 1 інстанції: Яворська С. Й. 
Провадження № 22-ц/811/3481/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 травня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ніткевича А.В.
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Биць Ігоря Анатолійовича на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2025 року в складі судді Яворського С.Й. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,- 
встановив:
У липні 2025 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 11 липня 2019 року у Франківському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №398.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 липня 2019 року з відповідачем уклали шлюб. У шлюбі в них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружнє життя не склалось у зв`язку із погіршенням відносин між подружжям, постійними сварками, а також відсутністю взаєморозуміння, що негативно впливає на їх стосунки. Спільного господарства не ведуть, подружніх відносин не підтримують, шлюб існує лише формально, а тому відсутні підстави для його збереження. Просила позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу – задоволено. 
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 11 липня 2019 року Франківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за актовим записом №398.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1211,20 грн. (одну тисячу двісті одинадцять гривень двадцять копійок) судового збору, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якого подав адвокат Биць І.А., вважає рішення незаконним, ухваленим з неповним дослідженням усіх обставин справи. Зокрема, вважає, що збереження їх сім`ї все ще можливе, а для цього їм з дружиною потрібен час на примирення. Однак, така можливість судом не досліджувалась, а думка сторін не з`ясовувалась. 
Додає, що розірвання шлюбу між сторонами суперечить інтересам їх малолітньої доньки ОСОБА_4 . Ця обставина не була належним чином досліджена судом. 
Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2025 року, зупинити розгляд справи і призначити строк для примирення подружжя, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 відмовити. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. При цьому зазначає, що аргументи апелянта не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються жодними доказами. Підстави для примирення відсутні. 
Учасники справи будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання 26 травня 2026 року не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що позивачка з відповідачем спільно не проживають, спільного господарства не ведуть, тому сім`я існує лише формально, подружні відносини припинені, шлюб фактично розпався та немає можливості його зберегти, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.
Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Судом встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 11 липня 2019 року у Франківському районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, зареєстрували шлюб, на підтвердження чого надано свідоцтво про шлюб видане повторно серії НОМЕР_1 (а.с.5).
У шлюбі в сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно, серії НОМЕР_2 .
Звертаючись з позовними вимогами, позивачка стверджувала, що з відповідачем проживає окремо з лютого 2021 року, спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини фактично припинились, можливість збереження сім`ї та подальше спільне життя є неможливим через втрату інтересу до інституту сім`ї. 
Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Згідно із ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.
За ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 3 ст. 115 цього Кодексу документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Як зазначено у позовній заяві, позивачка не бажає зберегти шлюб, наполягає на розірванні шлюбу, який носить між сторонами суто формальний характер.
Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте, завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розірвання шлюбу. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.
Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.
Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.
Згідно із роз`ясненнями, наведеним у п. 10 постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Колегія суддів з огляду на вищевикладене, вважає необґрунтованими посилання скаржника в апеляційній скарзі на можливість збереження шлюбу, зважаючи на наполягання позивачки на припиненні шлюбу шляхом його розірвання.
При цьому, апеляційний суд враховує, що позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом у липні 2025 року та станом на день перегляду справи судом апеляційної інстанції свого бажання розірвати шлюб не змінила, заяви про відмову від позову, або залишення позову без розгляду позивачка не подавала. Навпаки, у відзиві на апеляційну скаргу стверджувала, що разом вони не проживають, спільного побуту не ведуть, не підтримують подружніх стосунків, сім’ як така перестала існувати. 
У свою чергу, заходи до примирення можуть бути застосовані апеляційним судом у випадку, якщо про таке клопотали учасники справи в суді першої інстанції, однак місцевим судом такі не вживалися. Однак, як встановлено судом, у заяві на адресу суду від 16.09.2025 ОСОБА_1 не заперечував проти задоволення позову, просив справу розглядати у його відсутність.
Колегія суддів в цій частині відзначає, що ініціатива одного з подружжя розірвати шлюб, посилаючись на відсутність підстав для збереження шлюбу, є вагомою причиною для розірвання шлюбу між сторонами.
За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом розірвання, оскільки це відповідатиме волі позивачки.
Колегія суддів зауважує, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є достатньою підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, які мають виключно добровільний характер з обох сторін, і не може бути примушений до їх збереження.
Доводи апелянта про порушення судом норм процесуального права, не можуть бути підставою для скасування по суті правильного рішення суду, оскільки відповідно до вимог пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -     
ухвалив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Биць Ігоря Анатолійовича залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 травня 2026 року.

Головуючий:         А.В. Ніткевич
Судді:          С.М. Бойко
С.М. Копняк