ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 640/25743/19	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Бевзи В.І. за участю:
секретаря судового засідання – Китайгородської І.О., 
позивача – не з`явився,
відповідача – Ліщук О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень та вимоги, 

В С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
Стислий зміст позовних вимог.
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень та вимоги, а саме: податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 30.09.2019 №0074734205, від 30.09.2019 №0074694205, від 30.09.2019 №0074684205, від 30.09.2019 №0000034209, рішення Головного управління ДПС у м. Києві про застосування штрафних санкцій від 30.09.2019 №0000024209, від 30.09.2019 №0000014209, вимогу Головного управління ДПС у м. Києві від 30.09.2019 №Ф-32У про сплату боргу (недоїмки).
Підставою для звернення до суду позивач зазначає порушення своїх прав у сфері публічно-правових відносин рішенням щодо протиправного збільшення суми грошових зобов`язань та єдиного внеску (єдиного соціального внеску) за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки, внаслідок операцій із продажу фізичним особам об`єктів нерухомого майна за період з 01.01.2013 по 31.12.2018, які контролюючим органом визнані такими, що є систематичною господарської діяльністю фізичної особи без реєстрації платником податків, як суб`єктом господарювання, у правовому статусі суб`єктом підприємницької діяльності-фізичної особи-підприємця (далі – СПД-ФОП).
Доводи позови зводяться до того, що контролюючий орган не мав правових підстав для визнання діяльності фізичної особи, як господарської діяльності, оскільки позивач здійснював продаж об`єктів нерухомості іншим фізичним особам саме, як фізична особа, а не СПД-ФОП, і оподаткування таких операцій відбувалось, відповідно до норм Податкового кодексу України (далі – ПК України). Відповідач протиправно в акті перевірки визнав позивача платником податків у правовому статусі СПД-ФОП.
Позивач також оскаржує податкове повідомлення-рішення із підстав порушення порядку проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, оскільки перевірка фактично розпочалась до дати отримання платником податків наказу та повідомлення про проведення такої перевірки, що є прямим порушенням норм статті 79 ПК України. Позивач зазначає, що відповідач не надсилав запит перед призначенням перевірки позивача, а визначення грошових зобов`язань відбулось із порушенням строків давності.
Позивач також надав відповідь на відзив, в якому додатково обґрунтував підстави позову в частині помилкового тлумачення норм податкового законодавства та звернув увагу на незаконність проведення перевірки.
Позивач також надав докази на підтвердження правомірності своїх доводів.

Стислий зміст заперечень відповідача.
У наданому відзиві до суду на позовну заяву з додатками представник відповідача, заперечуючи проти позовних вимог, наголошував, що за результатами перевірки встановлені порушення позивачем норм Податкового кодексу України, в результаті чого встановлене заниження сум грошових зобов`язань та єдиного внеску. Підставою для висновків в акті перевірки про порушення фізичною особою норм податкового законодавства є те, що операції позивача із продажу фізичним особам об`єктів нерухомого майна є систематичною господарською діяльністю, і позивач не встав на облік в контролюючих органах, як платник податків, у правовому статусі суб`єкта господарювання – СПД-ФОП.
Відповідач також наголосив, що позивач, як фізична особа, самостійно отримував дозвільні документи щодо будівництва, тобто створення об`єктів нерухомості, які у подальшому продавав за договорами купівлі-продажу фізичним особам. На переконання контролюючого органу, відповідно до змісту акту перевірки, така діяльність та здобуті докази свідчать, що позивач здійснював як фізична особа саме господарську діяльність із створення об`єктів нерухомості для подальшого систематичного продажу іншим особам, що не можуть оподатковуватись за нормами ПК України, як доходи фізичних осіб із відчуження (продажу) об`єктів нерухомого майна. Позивач протиправно не встав на облік, як платник податків, суб`єкт господарювання, здійснював господарську діяльність без реєстрації СПД-ФОП у відповідному державному реєстрі.
Відповідач неодноразово надав додаткові пояснення із окремих питань та на вимогу суду щодо правомірності актів перевірки та порядку проведення позапланової невиїзної документальної перевірки.
Відповідач також надав суду для огляду в судовому засіданні оригінали письмових доказів, поштові документи, які підтверджують надсилання позивачу наказу та повідомлення про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, які повернуті відповідачу після їх огляду та залучення до матеріалів справи та електронного суду ЄСІТС засвідчених судом письмових та електронних копій письмового оригіналу доказу.
Оригінали письмових доказів повернуті відповідачу, що підтверджується доказами у справі (поштові документи повернення оригіналів доказів) та протоколами судових засідань (підтвердження представника відповідача про їх повернення судом стороні).

Заяви, клопотання учасників справи.
Під час розгляду справи в Окружному адміністративному суді міста Києва позивач подав клопотання про долучення доказів, зупинення провадження до розгляду іншої судової справи №640/5319/20 щодо оскарження наказу про проведення перевірки, заяву про забезпечення позову, заяви про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Відповідач подав заперечення на клопотання позивача.
Окружний адміністративний суд міста Києва відмовив у забезпеченні позову та зупиненні провадження у справі, перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
Під час розгляду справи у Полтавському окружному адміністративному суді позивач подав 07.03.2025 клопотання, яким просив замінити сторону відповідача з Головного управління ДПС у м. Києві (ЄДРПОУ 43141267) на Головне управління ДПС у м. Києві (ЄДРПОУ 44116011); позовну заяву по справі №640/25743/19 задовольнити в повному обсязі; розглянути справу №640/25743/19 без участі позивача та його представника, за наявними в матеріалах справи документами.
Подальший розгляд справи у підготовчому провадженні та розгляду справи по суті здійснений за відсутності позивача.
Відповідач неодноразово за час розгляду справи у Полтавському окружному адміністративному суді подав клопотання про долучення доказів, витребування доказів, надання оригіналів доказів суду для їх огляду судом у судовому засіданні.
Також відповідачем неодноразово подані клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Суд забезпечив участь представника відповідача у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2019 прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене провадження у цій справі №640/25743/19 (суддя Качур І.А.).
Законом України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 № 2825-IX (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 3863-IX від 16.07.2024) постановлено ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва, утворити Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві; територіальна юрисдикція Київського міського окружного адміністративного суду поширюється на місто Київ.
До початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, крім випадку, передбаченого абзацом четвертим цього пункту.
Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
На виконання вимог Закону України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ" (далі - Закон) розроблено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затверджений Наказом Державної судової адміністрації України 16.09.2024 № 399, який визначає порядок передачі нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративних судових справ іншим окружним адміністративним судам України .
Справа № 640/25743/19 надійшла до Полтавського окружного адміністративного суду від Окружного адміністративного суду м. Києва для розгляду 17.02.2025, що підтверджується даними реєстрації на вхідному штампі та за результатами автоматизованого розподілу справи між суддями передана до провадження судді Бевзи В.І.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 справа прийнята до розгляду, відкрите провадження у цій справі, а її розгляд призначений за правилами загального позовного провадження:
призначене підготовче засідання на 11:00 17 березня 2025 року в приміщенні Полтавського окружного адміністративного суду за адресою: 36039, м. Полтава, вул. Пушкарівська, 9/26;
визнана явка учасників справи у підготовче засідання 17.03.2025 обов`язковою;
витребувані від відповідача докази та відомості: 1) для огляду в підготовчому засіданні: оригінал конверту та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення щодо направлення позивачу наказу та повідомлення про проведення перевірки на податкову адресу позивача; 2) письмові відомості про вручення (невручення) поштового відправлення 0411628306680 щодо направлення позивачу наказу та повідомлення про проведення перевірки на податкову адресу позивача;
запропоновано позивачу надати додаткові письмові пояснення у справі та належним чином засвідчену копію позову із додатками у справі №640/5319/20.
Представник позивача подав клопотання про заміну відповідача та про розгляд справи за його відсутності.
Ухвалою суду від 17.03.2025 здійснена заміна відповідача - Головного управління ДПС України у м. Києві (ідентифікаційний код 43141267) на його правонаступника - Головне управління ДПС України у м. Києві (ідентифікаційний код 44116011, вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04655).
Ухвалою Полтавського окружного суду від 31 березня 2025 року витребувані від відповідача докази для огляду в підготовчому засіданні: оригінал конверту та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення щодо направлення позивачу наказу та повідомлення про проведення перевірки на податкову адресу позивача; письмові відомості про вручення (невручення) поштового відправлення 0411628306680 щодо направлення позивачу наказу та повідомлення про проведення перевірки на податкову адресу позивача.
Ухвалою Полтавського окружного суду від 14 серпня 2025 року задоволене клопотання відповідача та витребувані докази від Державної інспекції архітектури та містобудування України (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, код ЄДРПОУ 44245840): копію листа від 02.05.2025 № 2448/03/18-25, надісланого на адресу Головного управління ДПС у Київській області у відповідь на запит Головного управління ДПС у м. Києві від 28.04.2025 року №13159/5/26-15-05-03-07 разом зі всіма додатками (175 аркушів), що зазначені в цьому листі).
Ухвалою Полтавського окружного суду від 13 листопада 2025 року адоволене клопотання відповідача та витребувані докази від приватних нотаріусів, Київського державного нотаріального архіву та Київського обласного державного нотаріального архіву (в частині нотаріусів що припинили діяльність - за наявності такої обставини) копії договорів купівлі-продажу квартир, укладених та посвідчених нотаріусами за участю особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), як сторона - продавця, у період з 01.01.2014 по 31.12.2018.
Ухвалою Полтавського окружного суду від 12 лютого 2026 року витребувані повторно докази від приватних нотаріусів копії договорів купівлі-продажу квартир, укладених та посвідчених нотаріусами за участю особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), як сторона - продавця, у період з 01.01.2014 року по 31.12.2018 року, а саме наступними нотаріусами, направивши ухвалу за новими адресами, які повідомлені суду відповідачем: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ), яка провадить діяльність за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ), який провадить діяльність за адресою: АДРЕСА_2 .)
Судом постановлена окрема ухвала від 12 лютого 2026 року у зв`язку із невиконанням Київським державним нотаріальним архівом, приватним нотаріусом Шевченком Андрієм Володимировичем ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 у цій справі.
Ухвалою Полтавського окружного суду від 04 березня 2026 року - виправлена описку, допущену у першому абзаці резолютивної частини ухвали суду у цій справі від 13.11.2025, а саме зазначити правильний РНКОПП позивача - "(РНОКПП НОМЕР_2 )".
Ухвалою Полтавського окружного суду від 04 березня 2026 року витребувані докази від приватного нотаріуса Шевченка Андрія Володимировича (РНОКПП НОМЕР_5 ), який провадить діяльність за адресою: 03169, м. Київ, вул. Князів Острозьких, 32/2: копії договорів купівлі-продажу квартир, укладених та посвідчених нотаріусами за участю особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), як сторона - продавця, у період з 01.01.2014 по 31.12.2018).
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2026 окрема ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2026 скасована, апеляційна скарга приватного нотаріуса Шевченка А.В. задоволена частково.
Подані сторонами заяви по суті спору та із процесуальних питань під час розгляду справи Полтавським окружним адміністративним судом:
сторона позивача: 07.03.2025 заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, про заміну відповідача;
сторона відповідача та докази подані іншими особами на виконання ухвал суду про витребування доказів (задоволені судом клопотання відповідача про витребування доказів):
14.03.2025 - клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів; 
17.03.2025 - на електронну адресу суду надіслана сканована копія посвідчення;
31.03.2025 - заява про долучення доказів (щодо сплати позивачем податку на доходи фізичних осіб у період з 01.01.2013 по 31.12.2018, в якій сумі; подання позивачем до контролюючого органу податкових декларацій про майновий стан і доходи за період з 01.01.2013 року по 31.12.2018; реєстрація позивача у статусі СПД-ФОП або самозайнятої особи; копія позовної заяви ОСОБА_1 та відзиву ГУ ДПС у м. Києві по справі № 640/5319/20).
31.03. 2025 - заява (долучення позовної заяви з додатками);
31.03.2025 - заява про виконання ухвали суду від 24.02.25 (оригінал конверту та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення щодо направлення ОСОБА_1 наказу та повідомлення про проведення перевірки на податкову адресу ОСОБА_1 ) – копія завантажена судом до електронного суду ЄСІТС 03.04.2025, том №2 а.с. 111-113 – засвідчені судом копії із оригіналів письмових доказів;
22.04.2025 - клопотання про відкладення розгляду справи (у зв`язку з участю представника відповідача в іншому судовому засіданні у Вінницькому окружному адміністративному суді); 
28.04.2025 - про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів; 
30.04.2025 - додаткові пояснення (щодо запитів, надісланих ГУ ДС у м. Києві на адресу нотаріусів, якими посвідчувались договори купівлі-продажу нерухомого майно між позивачем та іншими особами); 
28.05.2025 - додаткові пояснення (лист Державної інспекції архітектури та містобудування України, далі - ДІАМ);
30.06.2025 – клопотання про витребування доказів (витребувати від ДІАМ копію листа від 02.05.2025 № 2448/03/18-25 надісланого на адресу ГУ ДПС у Київській області у відповідь на запит ГУ ДПС у м. Києві від 28.04.2025 № 13159/5/26-15 05-03-07 разом зі всіма додатками (175 аркушів), що зазначені в цьому листі);
18.08.2025 – клопотання про долучення доказів (лист ГУ ДПС у м. Києві від 14.08.2025 №23488/5/26-15-05-03-07);
21.08.2025 – заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів; 
25.08.2025 – від ДІАМ (на виконання ухвали суду від 21.08.2025) надійшли докази на електронну пошту суду (завантажені судом до електронного суду ЄСІТС – 27.08.2025) електронні копії письмових доказів щодо дозвільних документів для будівництва об`єктів нерухомого майна позивачем;
01.09.2025 – заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів; 
04.09.2025 – від ДІАМ (засобами поштового зв`язку) на виконання ухвали суду від 21.08.25 надійшли письмові докази щодо дозвільних документів для будівництва об`єктів нерухомого майна позивачем;
11.09.2025 – клопотання про відкладення розгляду справи (у зв`язку з участю представника в іншому судовому засіданні);
29.10.2025 - клопотання про витребування доказів (витребувати від приватних нотаріусів копії договорів купівлі-продажу квартир, укладених та посвідчених нотаріусами за участю продавця ОСОБА_1 );
12.11.2025 - клопотання про витребування доказів (витребувати від приватних нотаріусів копії договорів купівлі-договору квартир укладених та посвідчених нотаріусами за участю продавця ОСОБА_1 );
04.12.2025 – клопотання про відкладення судового засідання (у зв`язку технічні неполадки при спробі авторизації у підсистемі ЄСІТС у представника відповідача);
01.01.2026 – додаткові пояснення (щодо надання податкової інформації відносно нотаріусів, якими посвідчувались договори купівлі-продажу);
19.01.2026 - заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів; 
19.01.2026 - клопотання про долучення доказів (податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (ф. 1-ДФ) ОСОБА_1 за 2014 рік);
21.01.2026 – клопотання про долучення доказів (листи ГУ ДПС у м. Києві від 07.01.2026 № 473/5/26-15-05-03-07 та від 09.01.2026 № 880/5/26-15-05-03-07)
04.02.2026 – клопотання про витребування доказів від приватних нотаріусів копії договорів купівлі-продажу кварти, укладених та посвідчених нотаріусами за участю ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) як продавця, у період з 01.01.2014 по 31.12.2018, а саме: ОСОБА_2 , яка провадить діяльність за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_3 , який провадить діяльність за адресою: АДРЕСА_2 );
04.02.2026 – клопотання про витребування доказів від Головного управління ДПС у м. Києві відомості Державного реєстру фізичних осіб-платників податків (ф. 1-ДФ) «Про суми виплачених доходів і утриманих з них податків фізичних осіб» ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за IV квартал 2014 року та податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (ф. 1-ДФ) ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 ) за IV квартал 2014 року щодо нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб у розмірі 5% від операцій з продажу нерухомого майна (ознака доходу 104) на користь фізичної особи-платника податку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на суму 241299,05 грн.);
18.02.2026 – заява про виконання протокольної ухвали суду від 12.02.2026, якою зобов`язано Головне управління ДПС у м. Києві надати письмові пояснення за підписом щодо невиконання вимог протокольної ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 22.01.2026.
05.03.2026 – заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів;
29.04.2026 – додаткові пояснення (щодо інформації та доказів від приватних нотаріусів і Державної інспекції архітектури та містобудування України);
15.05.2026 – клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів;
20.05.2026 – додаткові пояснення (щодо дати повернення поштового відправлення з наказом на призначення та письмовим повідомленням про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ОСОБА_1 ; щодо кваліфікації дій позивача, як фізичної особи-підприємця, а не як самозайнятої особи; щодо нарахування податку на додану вартість та єдиного внеску, як платнику податку фізичній особі чи як СПД-ФОП); 
Відповіді приватних нотаріусів, нотаріальних архівів та інших осіб щодо виконання ухвал про витребування доказів та окремої ухвали:
25.11.2025 – Київський обласний державний нотаріальний архів філія №1;
25.11.2025 – ОСОБА_5 ;
01.12.2025 – ОСОБА_6 ; 
11.12.2025 – ОСОБА_7 ;
16.12.2025 – ОСОБА_4 ; 
29.12.2025 – ОСОБА_8 ;
25.02.2026 – Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України;
02.03.2026 – Міністерство юстиції України (про розгляд окремої ухвали);
03.03.2026 – ОСОБА_8 ;
03.03.2026 – відповідь ДБР на окрему ухвалу;
03.03.2026 – ОСОБА_4 ;
12.03.2026 – Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України; 
16.03.2026 – Міністерство юстиції України (про розгляд ухвали від 04.03.26);
19.03.2026 – ОСОБА_4 ;
23.03.2026 – Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (щодо виконання ухвали нотаріусом);
24.03.2026 - Міністерство юстиції України;
26.03.2026 - Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України;
Хід судових засідань у справі:
17.03.2025 – у підготовче засідання з`явився представник відповідача, перерва, від відповідача витребувані оригінал конверта і рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення щодо направлення позивачу наказу та повідомлення про проведення перевірки на податкову адресу позивача; додатково витребувані докази неподання декларацій позивачем за період перевірки з 2013 по 2018 роки про майновий стан і доходи, відомості про реєстрацію позивача суб`єктом господарської діяльності або самозайнятою особою із баз даних Головного управління ДПС у м. Києві з 2013 по 2018 роки, за період перевірки;
31.03.2025 – у підготовче засідання не з`явились учасники процесу, від відповідача надійшли докази та відомості які витребувані в ухвалі про відкриття провадження. Явка сторін визнана обов`язковою;
09.04.2025 - у підготовче засідання з`явився представник відповідача, від відповідача витребувані деталізовані пояснення щодо направлення запитів під час проведення перевірки.
23.04.2025 - у підготовче засідання не з`явились учасники процесу;
30.04.2025 - у підготовче засідання не з`явились учасники процесу, оголошена перерва; 
14.05.2025 – у підготовче засідання з`явився представник відповідача;
28.05.2025 - у підготовче засідання з`явився представник відповідача, перерва у зв`язку з тим, що суд не отримав клопотання представник відповідача;
11.06.2025 - у підготовче засідання з`явився представник відповідача, наданий час відповідачу уточнити інформацію та долучити інформацію стосовно місця знаходження додатків, якщо такі наявні; 
25.06.2025 - у підготовче засідання з`явився представник відповідача;
03.07.2025 - судове засідання не відбулося на підставі наказу №36/13, у зв`язку з підвищеною небезпекою, спричиненою застосуванням засобів повітряного нападу загарбницькими колоніальними військами російської федерації;
17.07.2025 – оголошення повітряної тривоги;
14.08.2025 - у підготовче засідання з`явився представник відповідача., від відповідача витребуваний повторно запит до ДІАМ; витребувати від ДІАМ копію листа від 02.05.2025 №2448/03/18-25
11.09.2025 - у підготовче зсідання учасники процесу не з`явились;
02.10.2025 - у підготовче зсідання учасники процесу не з`явились;
16.10.2025 - у підготовче засідання з`явився представник відповідача, суд повернув відповідачу після огляду та залучення засвідчених копій доказів до матеріалів справи оригінал конверту, рекомендоване повідомлення, чек поштовий і опис, яким направлене повідомлення та наказ про проведення перевірки;
30.10.2025 - у підготовче засідання з`явився представник відповідача;
13.11.2025 - у підготовче засідання з`явився представник відповідача, витребувано від приватних нотаріусів копії договорів купівлі-продажу укладених та посвідчених нотаріусами за участю ОСОБА_1 , як продавця, за період з 01.01.2014 по 31.12.2018;
04.12.2025 - підготовче засідання не відбулось внаслідок технічного збою у роботі підсистеми відеоконференцзв`язку, що унеможливлював здійснення фіксування судових засідань;
18.12.2025 – у підготовче засідання з`явився представник відповідача, у зв`язку з необхідністю витребування відомостей від чотирьох нотаріусів, які отримали та не отримали ухвалу, а також стосовно надання пояснень стосовно нотаріуса Шевченка А.В., який повідомив, що не посвідчував договори за участю Лашина А.С., а також необхідності звернення відповідача до Київського державного нотаріального архіву, наданий час для виконання ухвали суду про витребування доказів;
22.01.2026 – у підготовче засідання з`явився представник відповідача, оголошена перерва, витребувані від відповідача офіційні відомості 1-ДФ відносно позивача щодо посвідчення договору нотаріусом Шевченко А.В.;
05.02.2026 - оголошена повітряна тривога;
12.02.2026 – у підготовче засідання з`явився представник відповідача, витребувані пояснення від Головного управління ДПС у м. Києві щодо невиконання протокольної ухвали щодо та ненадання відомостей про задекларовані доходи приватним нотаріусом Шевченком А.В. стосовно ОСОБА_1 ; повторно витребувані докази від приватних нотаріусів за іншими адресами, які зазначені у клопотанні відповідача; внаслідок невиконання Київським державним нотаріальним архівом, приватним нотаріусом Шевченком Андрієм Володимировичем ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 про витребування доказів у цій справі постановлена окрема ухвала Міністерству юстиції України, Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань України у м. Києві для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону та вирішення питання щодо притягнення до відповідальності винних осіб за невиконання рішення суду (ухвали суду), яке набрало законної сили;
03.03.2026 - від приватного нотаріуса ОСОБА_4 надійшов лист вих. № 9/01-16 від 25.02.2026, у якому він повторно повідомив, що ним в період з 01.01.2014 по 31.12.2018 договори купівлі-продажу квартир за участю особи ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) не посвідчувалися.
Унаслідок отримання листа від приватного нотаріуса Шевченка Андрія Володимировича, судом встановлена обставина допущення описки в ухвалах про витребування доказів щодо податкового коду ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 , зазначення помилкового РНОКПП позивача здійснене відповідачем у клопотаннях про витребування доказів);
Ухвалою суду від 04.03.2026 виправлена описка, допущена у першому абзаці резолютивної частини ухвали суду про витребування доказів у цій справі від 13.11.2025, а саме постановлено зазначити правильний РНКОПП позивача - "(РНОКПП НОМЕР_2 )", внаслідок описки у клопотанні відповідача про витребування доказів.
Суд після виправлення описки постановив ухвалу від 04.03.2026, якою повторно витребував від приватного нотаріуса Шевченка Андрія Володимировича (РНОКПП НОМЕР_5 ), копії договорів купівлі-продажу квартир, укладених та посвідчених нотаріусами за участю особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), як сторона - продавця, у період з 01.01.2014 по 31.12.2018.
Ухвала від 04.03.2026 направлена судом до Міністерства юстиції України, Територіального управління Державного бюро розслідувань України у м. Києві з метою залишення без реагування окремої ухвали суду від 12.02.2026 в частині вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону та вирішення питання щодо притягнення до відповідальності винних осіб за невиконання рішення суду (ухвали суду від 13.11.2025), яке набрало законної сили, щодо приватного нотаріуса Шевченка Андрія Володимировича, Київського державного нотаріального архіву, оскільки судом допущена описка в ухвалі про витребування доказів.
12.03.2026 – у підготовче засідання з`явився (новий) представник відповідача, відкладене для надання можливості представнику позивача подати пояснення щодо невірного зазначення РНОКПП ОСОБА_1 у процесуальних клопотаннях відповідача;
02.04.2026 – засідання не відбулось у зв`язку з відпусткою судді; 
08.04.2026 - у підготовче засідання з`явився представник відповідача, закрите підготовче провадження та призначена справа до судового розгляду по суті;
30.04.2026 – оголошення повітряної тривоги;
07.05.2026 – у судове засідання з`явився представник відповідача, оголошена перерва, витребувані від відповідача додаткові пояснення та докази: дати повернення конверту, яким надісланий наказ та повідомлення про проведення перевірки, дати вручення цих документів, відповідно до норм ПК України, у якому правовому статусі позивачу визначені грошові зобов`язання із ПДВ та єдиного внеску (як фізичній особі чи СПД-ФОП), акт перевірки у належній якості;
21.05.2026 – оголошення повітряної тривоги;
04.06.2026 – у судове засідання з`явився представник відповідача, завершене дослідження доказів та з`ясування обставин справи, призначена дата судових дебатів;
11.06.2026 – у судове засідання з`явився представник відповідача, завершені судові дебати, суд перейшов до стадії проголошення рішення, призначена дата проголошення рішення 19.06.2026 о 14 год. 30 хв.
19.06.2026 – у судове засідання з`явився представник відповідача, не заперечив щодо помилки суду у протоколі судового засідання про призначення дати проголошення рішення суду, зазначив про відсутність необхідності повернення до судового розгляду та про можливість проголошення рішення суду у цьому судовому засідання, повідомив, що отримав судову повістку із датою засідання 19.06.2026 о 14 год. 30 хв. Суд встановив, що всі учасники процесу отримали повістки про судове засідання 19.06.2026 о 14 год. 30 хв., заперечення щодо проголошення рішення у цьому судовому засіданні суду не надали (справа розглядається за відсутності позивача внаслідок подання ним клопотання 07.03.2025), відсутня необхідність для повернення до стадії судового розгляду, відсутні перешкоди для проголошення рішення суду.
Суд у цьому судовому засіданні проголосив скорочене рішення суду.
Фіксування судового засідання за допомогою відео- та звукозаписувального технічного засобу здійснювалось на підставі статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Дослідивши заяви по суті справи та наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини.
На підставі пп. 78.1.1 п.78.1 ст.78, п. 79.2 ст. 79 ПК України, наказу від 04.07.2019 №9362 Головного управління ДФС у м. Києві, проведена документальна позапланова невиїзна перевірка діяльності фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 ) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2018
За результатами проведеної перевірки встановлені порушення вимог податкового законодавства фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 , які визначені у висновках акту перевірки №1894/26-15-42-05-3096704737 від 09.08.2019 (далі – акт перевірки), а саме:
ст. 58, ч. 6 ст. 128 ПК України, шляхом здійснення господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи-підприємця та не забезпечення ведення обліку результатів своєї діяльності відповідно до вимог законодавства;
ст. 18 Закону України від 15 травня 2003 року №755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», неподання державному реєстратору документів для державної реєстрації фізичної особи-підприємця;
пп. «а» п.176.1 п.176, п. 44.1, п.44.3 ст. 44 ПК України, не надання книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;
п. 177.11 ст. 177, пп.49.18.5 п. 49.18 ст. 49 ПК України, не своєчасне подання декларації про майновий стан та доходи за 2014, 2015, 2016, 2017 та 2018 роки;
п. 177.2 ст. 177 ПК України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за 2014 - 2018 роки в сумі 2 552 788,42 грн., у т.ч. за 2014р. в сумі 929 911,08 грн., за 2015р. в сумі 928 597,80 грн., за 2016р. в сумі 282081,80 грн., за 2017р. в сумі 299 358,54 грн., за 2018р. в сумі 112 840,00 грн.;
п. 1, п.4 ч. 2 ст. 6 Закону України від 08.07.2010 №2664-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» із змінами та доповненнями, а саме не подання звітності з єдиного соціального внеску за 2014-2018 роки;
п. 2 ч. І ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VІ від 08.07.2010, занижені суми нарахувань по єдиному соціальному внеску в загальній сумі 297 326,42 грн., в тому числі за 2014 рік в сумі 64 664,84 грн., за 2015 рік в сумі 74 681,34 грн., за 2016 рік в сумі 63 437,00 грн., за 2017 рік в сумі 50 314,00грн., за 2018 рік в сумі 44 229,24 грн.;
п. 183.2 ст. 183, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст.188 ПК України, платником податків ОСОБА_1 занижена сума зобов`язань із податку на додану вартість (далі – ПДВ), що підлягає до сплати в період з 11.11.2014 по 31.12.2018 на загальну суму 1 906 187,63 грн., у тому числі в 2014 році на суму 214 403,84 грн., в 2015 році на суму 639 539,92 грн., в 2016 році на суму 418 092,00 грн., в 2017 році на суму 460 551,60 грн., в 2018 році на суму 173 600,00 грн.
На підставі висновків акту перевірки позивачу винесені відповідачем наступні оскаржувані рішення:
07.10.2019 ОСОБА_1 (надалі — «Позивач») отримав від ГУ ДПС у м. Києві (надалі — відповідач») (копія конверту та результат пошуку поштових відправлень компанії Укрпошта містяться в додатку№11) адресовані йому Оскаржувані рішення:
податкове повідомлення-рішення від 30.09.2019 №0074734205 форма «Р», відповідно до якого за порушення п. 177.2 ст. 177 ПК України збільшена сума грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на 3190985,52 грн., в тому числі штрафні санкції 638197,10 грн.;
податкове повідомлення-рішення від 30.09.2019 №0000034209 форма «Р», відповідно до якого за порушення п.183.2 ст.183, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188 ПК України збільшена сума грошового зобов`язання за платежем ПДВ на 2 3 82 734,54 грн., в тому числі штрафні санкції 476546,41 грн; 
податкове повідомлення-рішення від 30.09.2019 №0074694205 форма «ПС», відповідно до якого за порушення п. 177.11, ст. 177, пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 ПК України застосовані штрафні санкції у сумі 850,00 грн.;
податкове повідомлення-рішення від 30.09.2019 №0074684205 форма «ПС», відповідно до якого за порушення пп. «а» п. 176.1 ст.176, п.44.1, п. 44.3 ст. 44 ПК України застосовані штрафні санкції у сумі 510,00 грн.
рішення від 30.09.2019 № 0000024209 про застосування штрафних санкцій у зв`язку з нібито порушенням пп. 4, п. 2 ст. 6, 9 Закону України «Про збір і облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застосовані штрафні санкції в сумі 850,00 грн.;
рішення від 30.09.2019 №0000014209 про застосування штрафних санкцій у зв`язку з нібито порушенням п. 1, п. 2 ч. 2 ст. 6, ч. 2, ч. 3 ст. 7, п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір і облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застосовані штрафні санкції в сумі 92444,54 грн.;
вимога від 30.09.2019 №Ф-32У про сплату боргу (недоїмки), у якій зазначене, що станом на 30.09.2019 у позивача наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску у розмірі 297326,42 грн. 
Всі порушення у висновках акту перевірки та всі оскаржувані у цій справі рішення прийняті відповідачем внаслідок здійснення позивачем у статусі фізичної особи операцій із продажу об`єктів нерухомого майна фізичним особам, що на переконання контролюючого є систематичною господарською діяльністю і порушення позивачем обов`язку реєстрації суб`єктом господарювання у правовому статусі СПД-ФОП.
Зазначені висновки контролюючого органу здійснені на підставі наявної інформації у базах даних та державних реєстрах про відсутність реєстрації позивача, як суб`єкта господарювання, оподаткування операцій із продажу об`єктів нерухомого майна як платника податку фізичною особою, отримання інформації від Державної інспекції архітектури та містобудування України, що позивач є замовником будівництва (створення) об`єктів нерухомого майна, які у подальшому продані позивачем фізичним особам, а також направлення запитів приватним нотаріусам, які посвідчували договори купівлі-продажу нерухомого майна за участю продавця позивача та оподатковували такі операції саме, як отримані позивачем доходи у статусі фізичної особи, а не суб`єкта господарювання (СПД-ФОП).
Під час проведення перевірки приватні нотаріуси не надали копії договорів та повної інформації.
З метою офіційного з`ясування обставин справи та повного встановлення всіх обставин справи, суд задовольнив клопотання відповідача про витребування доказів, та витребував всі докази щодо створення об`єктів нерухомого майна та їх подальшого продажу позивачем від Державної інспекції архітектури та містобудування України, приватних нотаріусів, нотаріальних архівів.
Від Державної інспекції архітектури та містобудування України надані відомості та письмові докази із переліком документів, які містяться в архівній складовій частині Реєстру будівельної діяльності, за параметром пошуку "замовник будівництва – ОСОБА_1 " та "реєстраційний помер", зазначений в листі Головного управління ДПС України у м. Кисні від 28.04.2025 № 13159/5/26-15-05-03-07 (27.08.2025 долучені в ЕС ЄСТІС, том 2 а.с. 199-251, том 3 а.с. 1-121).
Від приватних нотаріусів та нотаріальних архівів суд отримав копії договорів купівлі-продажу (том 3, 4, ЕС ЄСІТС – завантажені відповіді нотаріусів та нотаріальних архівів із копіями доказів).
Судовим розглядом встановлена обставина, що позивач здійснював систематичну діяльність упродовж 2013-2019 років, як замовник будівництва (створення об`єктів нерухомого майна - будівництво багатоквартирних житлових будинків), які у подальшому продавав (відчужував) фізичним особам, як фізична особа, без реєстрації суб`єктом господарювання (СПД-ФОП) або самозайнятою особою (фізичною особою-підприємцем, особи, які провадять незалежну професійну діяльність), за договорами купівлі-продажу, оподаткування доходів позивачем здійснювалось за правилами оподаткування для фізичних осіб, а не суб`єкта господарювання чи самозайнятої особи.
Позивач жодну податкову звітність за період перевірки до контролюючих органів не подав, ні як фізична особа, ні як суб`єкт господарювання чи самозайнята особа.
Суд, з метою процесуальної економії не досліджує встановлення обставин здійснення позивачем господарської діяльності та висновків акту перевірки в частині порушення позивачем обов`язку реєстрації суб`єктом господарювання (СПД-ФОП) та норм податкового законодавства, а також суд не встановлює детальне дослідження обставин щодо запитів та відповідей (письмових доказів) від приватних нотаріусів, нотаріальних архівів та Державної інспекції архітектури та містобудування України, внаслідок встановлення судом обставини порушення відповідачем порядку проведення позапланової документальної невиїзної перевірки, що є істотним порушенням, яке впливає на правомірність оспорюваних рішень контролюючого органу у цій справі, з огляду на наступне.
З аналогічних мотивів суд не досліджує докази, надані позивачем, щодо закриття кримінального провадження та висновку експерта за результатами провадження судової економічної експертизи у кримінальному провадженні, оскільки суд не здійснює висновок щодо суті порушення позивачем норм ПК України під час оподаткування операцій із продажу об`єктів нерухомого майна, а досліджує правомірність оспорюваних рішень у цій справі із процедурних підстав правомірності проведення перевірки контролюючим органом.
Щодо підстав проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.
Документальна позапланова невиїзна перевірка позивача тривала 22.07.2019-02.08.2019.
Судом встановлена обставина, що документальна позапланова невиїзна перевірка фактично розпочалась 22.07.2019, відповідно до змісту акту перевірки, а повідомлення про проведення перевірки та копію наказу позивач отримав після проведення перевірки – 13.08.2019, що підтверджується поштовим рекомендованим повідомленням про вручення, датою штампу на конверті, наданим позивачем частковим трекінгом «Укрпошта» поштового відправлення №0411628306680 із зазначенням причини невручення «За закінченням терміну зберігання», який міститься у цій справі та у справі №640/5319/20.
Оглядаючи оригінали письмових доказів (конверт, поштові документи), надані відповідачем (а.с. 111-113 том 2, 03.04.2025 ЕС ЄСІТС, протокол 09.04.2025 огляду доказу та щодо його зберігання у матеріалах справи, засвідчена судом копія залучена до матеріалів справ, протокол 16.10.2025 суд повернув оригінали доказів відповідачу поштою, протокол 30.10.2025 – представник відповідача підтвердив повернення судом оригіналів доказів), суд встановив, що на конверті поштового відправлення №0411628306680 наявний круглий штамп із датою 13.08.2019, що відповідає даті трекінгу «Укрпошта» поштового відправлення №0411628306680 із зазначенням причини невручення «За закінченням терміну зберігання» 13.08.2019, який наданий позивачем (а.с. 192 том 1, додатки до позову у справі №640/5319/20 (дві заяви відповідача із додатками про долучення доказів 31.03.2025 ЕС ЄСІТС).
Судовим розглядом встановлена обставина, що позивач надав частковий трекінг «Укрпошта» поштового відправлення №0411628306680, повний не надав.
Відповідач у цій справі, надаючи відзив на позов, та у справі №640/5319/20, не надав суду повний трекінг «Укрпошта» поштового відправлення №0411628306680.
Відповідач на вимогу суду надав додаткові пояснення із окремих питань від 19.05.2026 під час дослідження доказів, яким визнані наступні обставини:
«Письмове повідомлення про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 08.07.2019 № 80110/Л/26-15-45-05-28 з копією наказу Головного управління ДФС у м. Києві про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 04.07.2019 № 9362 направлено 09 липня 2019 року за адресою реєстрації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) засобами поштового зв`язку рекомендованим листом № 0411628306680 з повідомленням про вручення.
Вищезазначений лист повернувся до Головного управління ДФС у м. Києві 13 серпня 2019 року із зазначенням причини «За закінченням терміну зберігання», що підтверджується з відміткою АТ «УКРПОШТА» на конверті, який Головне управління ДПС у м. Києві надавало до Полтавського окружного адміністративного суду для огляду у судовому засіданні на стадії підготовчого провадження.
Контролюючим органом розпочато перевірку 22 липня 2019 року.
Враховуючи вищевказані норми ПК України, дата вручення ОСОБА_1 письмового повідомлення про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 08.07.2019 № 80110/Л/26-15-45-05-28 та копії наказу Головного управління ДФС у м. Києві про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 04.07.2019 № 9362 – є 13 серпня 2019 року (день, зазначений поштовою службою на конверті листа № 0411628306680 із зазначенням причини невручення «За закінченням терміну зберігання»).»
У відзиві відповідача у справі №640/5319/20 зазначені доводи:
«Копія наказу Головного управління ДПС у м. Києві № 9362 від 04.07.2019 та повідомлення від 08.07.2020 №30110/Л/26-15-42-05-28 про початок та місце проведення перевірки направлено поштою з повідомленням про вручення за податковою адресою ФОП ОСОБА_9 : АДРЕСА_3 .», 
- інші докази та доводи, які спростовують дату вручення наказу та повідомлення 13.08.2019 відповідачем не зазначені у відзиві, докази суду не надані.
Судом встановлена обставина, яка визнана письмово відповідачем, заперечення відсутні, що поштове відправлення №0411628306680, яким надіслані копія наказу Головного управління ДПС у м. Києві № 9362 від 04.07.2019 та повідомлення від 08.07.2020 №30110/Л/26-15-42-05-28 про проведення документальної позапланової перевірки повернуті «За закінченням терміну зберігання» 13.08.2019.
Інші докази, які встановлюють іншу дату «За закінченням терміну зберігання», суду не надані.
Судовим розглядом встановлене, що невиїзна позапланова документальна перевірка розпочалась 22.07.2019, а копія наказу та повідомлення повернулись «За закінченням терміну зберігання» 13.08.2019.
Відповідно до пункту 42.4 статті 42 ПК України (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Відповідач не надав суду належні, допустимі та достовірні докази (повний трекінг чи інші поштові документи), з яких встановлена інша дата «про вручення із зазначенням причини невручення» поштового відправлення №0411628306680, яка передувала даті початку проведення перевірки 22.07.2019.
Таким чином, судом встановлена офіційна обставина, що відповідач розпочав документальну позапланову невиїзну перевірку до моменту отримання позивачем повідомлення та копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.
Заперечення щодо даної обставини (дати невручення позивачу поштового відправлення №0411628306680 13.08.2019) у сторін відсутні.
Суд також не надані докази того, що позивач виявив бажання листування із контролюючим органом виключно через електронний кабінет платника податку, в редакції норми статті 42 ПК України станом на час виникнення спірних правовідносин, і що копія наказу та повідомлення про проведення перевірки направлені позивачу в його електронний кабінет платника податку.
Суд зазначає, що пункт 42.5 статті 42 ПК України відсутній в редакції Кодексу в 2019 році, станом на час здійснення листування відповідача із позивачем.
Щодо направлення позивачу запиту перед призначенням перевірки.
Додатково судом встановлена обставина, що запит позивачу про надання документів до призначення та проведення перевірки направлявся листом запит шодо надання документів фізичній особа-платнику податків ОСОБА_1 (лист за №27806/Л/26-15-42-05-28 від 04.03.2019) про надання інформації та документальне підтвердження з питань отримання доходу від операцій з продажу нерухомого майна та майнових прав за період 01.01.2013-31.12.2018.
Позивач відповідь на запит №27806/Л/26-15-42-05-28 від 04.03.2019 не надав, що стало підставою для призначення та проведення документальної позапланової перевірки.
Судом не підтверджена обставина відсутності запиту перед початком призначення перевірки у цій справі, та позивач не надав суду докази вручення контролюючому органу відповіді на запит №27806/Л/26-15-42-05-28 від 04.03.2019.
Щодо строку давності визначення грошових зобов`язань.
Відповідач надав суду докази (ЕС ЄСІТС 31.03.2025), що позивач не подавав декларації про майновий стан та доходи за період перевірки 2014-2018, а також не подавав податкову звітність, як СПД-ФОП – суб`єкт господарювання, чи як самозайнята особа.
Відповідно до статті 102 ПК України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.
Грошове зобов`язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті, якщо податкову декларацію за період, протягом якого виникло податкове зобов`язання, не було подано.
Судовим розглядом встановлене, що позивач, як фізична особам, та як суб`єкт господарювання податкову звітність за період перевірки 2014-2018 не подав.
Неподання податкової звітності встановлює обставину відсутності початку перебігу строків давності.
Таким чином, контролюючий орган у цій справі не обмежений строками давності для визначення позивачу грошових зобов`язань за 2014-2018 роки, як за результатами цієї перевірки, так і за результатами будь-якої можливої наступної перевірки позивача за цей період, у випадку наявності у контролюючого органу правових підстав для її проведення.
Суд не встановив обставини порушення відповідачем строку давності для визначення позивачу грошових зобов`язань.
Щодо інших процедурних порушень порядку проведення перевірки.
Судовим розглядом не встановлені інші істотні порушення порядку проведення перевірки, контролюючий орган не здійснював вихід за межі періоду та предмета перевірки.
Вважаючи, що відповідачем прийняті протиправні рішення, позивач звернувся до суду з цим позовом до даного відповідача.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є Податковий кодекс України (далі - ПК України).
Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Редакція пункту 79.2 статті 79 ПК України до 31.12.2016 визначала інші підстави, за яких документальна позапланова перевірка може розпочатись, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки. Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.
Суд зазначає, що з 01.01.2017 набула чинності нова редакція п. 79.2 ст. 79 ПК України, яка визначає, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
Тобто підстави, за яких контролюючий орган має право розпочати документальну позапланову невиїзну перевірку в порядку пункту 79.2 статті 79 ПК України у часі по-різному регулювали відносини:
до 31.12.2016 за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки;
з 01.01.2017 за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
Згідно з пунктом 79.1 статті 79 ПК України, документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.
Як убачається зі змісту спірного наказу про проведення позапланової невиїзної документальної перевірки, підставою для його прийняття зазначено, зокрема, підпункт 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 ПК України.
Відповідно до підпункту 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності обставин, коли платником подано декларацію, в якій заявлено до відшкодування з бюджету податок на додану вартість, за наявності підстав для перевірки, визначених у розділі V цього Кодексу, та/або з від`ємним значенням з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. гривень..
Посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані, зокрема, дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій (підпункти 21.1.1, 21.1.4 пункту 21.1 статті 21 ПК України).
Глава 8 розділу ІІ ПК України визначає види перевірок, які можуть бути проведені контролюючими органами, а також порядок та процедуру їх проведення. Зокрема, встановлюється чітке розмежування щодо порядку допуску до виїзних та невиїзних перевірок, а також щодо місця проведення зазначених перевірок.
При цьому приписи ПК України в цій частині установлюють і певні правила поведінки при здійсненні перевірки як для суб`єкта владних повноважень, так і для платника податків, чітке дотримання яких вимагається задля забезпечення балансу між публічними і приватними інтересами.
Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної планової / позапланової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна планова / позапланова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу (пункт 77.6 статті 77, пункт 78.5 статті 78 ПК України).
Стаття 79 ПК України визначає особливості проведення документальної невиїзної перевірки. Пунктом 79.2 цієї статті встановлено, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки. 
Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.
Варто зазначити, що право платника оскаржувати рішення контролюючого органу про проведення перевірки стосовно нього не залежить від виду перевірки. Реалізація такого права за відсутності обов`язку в контролюючого органу повідомляти про перевірку до її проведення була б неможливою.
Відповідно до пункту 79.3 статті 79 ПК України присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.
Незважаючи на необов`язковість присутності платника податків під час проведення документальних невиїзних перевірок, останній все ж має право бути присутнім. Такий висновок узгоджується з приписами підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 ПК України, відповідно до якого платник податків має право бути присутнім під час проведення перевірок та надавати пояснення з питань, що виникають під час таких перевірок, ознайомлюватися та отримувати акти (довідки) перевірок, проведених контролюючими органами, перед підписанням актів (довідок) про проведення перевірки у разі наявності зауважень щодо змісту (тексту) складених актів (довідок) підписувати їх із застереженням та подавати контролюючому органу письмові заперечення в порядку, встановленому цим Кодексом.
За наявності письмового звернення платника податків замість документальної невиїзної перевірки може проводитися документальна виїзна перевірка (пункт 79.5 статті 79 ПК).
Отже, у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної позапланової невиїзної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та вручення платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки (формальна підстава).
При цьому абзац другий пункту 79.2 статті 79 ПК визначає, що виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.
Пунктом 42.2 статті 42 ПК України встановлено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення (пункт 42.4 статті 42 ПК України).
Відповідно до підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК України, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав, якщо отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ
Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Щодо правомірності проведення документальної позапланової невиїзної перевірки – судом даній обставині надається правовий висновок.
Суд зазначає, що правовідносинам (предмету та підставам, що виникають у подібних (релевантних) обставинах) Верховний Суд неодноразово вже надавав свою оцінку.
Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 2 червня 2016 року № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно із частиною 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Перший правовий висновок щодо незаконного проведення позапланової невиїзної документальної перевірки в редакції пункту 79.2 статті 79 ПК України із 01.01.2017 встановлений у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №160/2116/19: 
«При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що зазначені вище положення податкового законодавства не дають підстави вважати, що законодавець ототожнює такі поняття як "вручення" та "надіслання" наказу в розумінні належного повідомлення про проведення перевірки.
Суд звертає увагу на те, що невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, і завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку.
Так, вимога, яку Податковий кодекс України ставить до контролюючого органу, щодо необхідності пересвідчитись чи вручено платнику податків у визначений законодавством спосіб копію наказу про проведення невиїзної документальної перевірки, кореспондує з чітко зазначеними в статті 17 ПК України правами платника податків, а саме:
- право бути присутнім під час проведення перевірок;
- право подавати письмові звернення щодо проведення замість документальної невиїзної перевірки - документальну виїзну.
Подібні правові висновки вже було зроблено Верховним Судом при ухваленні постанови від 06 серпня 2019 року у справі №520/8681/18.
При цьому Суд звертає увагу на те, що Верховний Суд України у постанові від 25 січня 2015 року у справі 21-425а14 зробив правовий висновок відповідно до якого, з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог пункту 79.2 статті 79 ПК призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.
З урахуванням наведеного обставина належного вручення наказу про проведення невиїзної перевірки входить до предмету доказування для цілей вирішення цього спору.
З урахування наведеного, Суд дійшов висновку про те, що Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень в ході судового розгляду не доведено як того вимагає стаття 77 КАС України правомірності своїх дій в частині дотримання імперативних вимог пункту 79. 2 статті 79 ПК України щодо умов вручення наказу та повідомлення про проведення контрольного заходу до проведення документальної позапланової невиїзної податкової перевірки Приватного підприємства "Альянс-І" відповідно до наказу №5852-п від 11 жовтня 2018 року, у період з 12 по 16 листопада 2018 року як передумови для початку проведення перевірки, а відтак судові рішення у справі ухвалені із невірним застосуванням норм права.
З врахуванням визначеної процесуальним законодавством мети адміністративного судочинства, яка полягає в ефективному захисті прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, Суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, а саме в частині визнання протиправними дій Відповідача щодо проведення документальної позапланової невиїзної податкової перевірки Приватного підприємства "Альянс-І" відповідно до наказу №5852-п від 11 жовтня 2018 року, у період з 12 по 16 листопада 2018 року».
Суд додатково звертає увагу на ту обставину, що правові висновки Верховного Суду України у постанові від 25 січня 2015 року у справі 21-425а14 та Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №816/228/17 здійснені щодо редакції пункту 79.2 статті 79 ПК України до 31.12.2016.
У застосуванні положень пункту 79.2 статті 79 Податкового кодексу України Верховний Суд дотримується усталеної позиції у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 160/2116/19, що з наказом про невиїзну перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. 
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 640/22398/18, від 27 травня 2021 року у справі № 640/19902/18, 21 жовтня 2020 року у справі № 200/14942/18 та у інших постановах Суду.
Невиконання вказаних вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків. Оскільки невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку. Платник податків вважається також ознайомленим із наміром про проведення перевірки у разі неможливості вручення йому відповідних документів після проставлення поштовим органом відповідної відмітки.
У цьому аспекті варто зазначити, що, аналізуючи положення ПК України в розрізі процедури проведення податкових перевірок, Верховний Суд неодноразово зазначив, що завчасне (до початку перевірки) повідомлення про час та місце її проведення перевірки є гарантією права платника податку на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку, а також необхідних пояснень з питань, що слугували призначенню податкової перевірки.
Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу на те, що обов`язку контролюючого органу щодо повідомлення платника податків про проведення відповідної перевірки кореспондує обов`язок такого платника добросовісно ставитись до отримання відповідної кореспонденції або повідомлень, крім того, необізнаність платника з наказом про проведення перевірки через нехтування або ухилення від виконання такого обов`язку без поважних причин не може бути в подальшому розцінена на користь останнього (постанова судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі №810/3116/18).
У постанові від 9 жовтня 2018 року у справі № 820/1864/17 Верховний Суд зазначив, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків. При цьому, такий висновок у справі № 820/1864/17 Верховний Суд висловлював також при встановленому судами попередніх інстанцій факті виконання контролюючим органом вимог чинного податкового законодавства щодо направлення копії наказу про проведення перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків.
Згідно із пунктом 42.4 статті 42 ПК України, у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Судом детально перевірена дана обставина, та встановлено під час судового розгляду, що документальна позапланова перевірка розпочалась 22.07.2019, тобто до дати вручення 13.08.2019 позивачу у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
Таким чином, відповідач порушив порядок проведення перевірки, оскільки платнику податку не вручена копія наказу та повідомлення до початку проведення позапланової документальної невиїзної перевірки.
Релевантні правові висновки Верховного Суду щодо правомірності проведення позапланової невиїзної документальної перевірки, призначеної в порядку пункту 79.2 статті 79 ПК України, якщо повідомлення та наказ вручені в перший день проведення перевірки.
У постанові Верховного Суду від 19 квітня 2024 року у справі №440/4696/18 зазначене наступне:
"У доводах касаційної скарги посилається на помилковість позиції згаданого суду, адже копія наказу про призначення перевірки та повідомлення про її проведення були направлені позивачу рекомендованим листом та отримані останньою 31 жовтня 2018 року, тобто в перший день перевірки, чим, за висновком Управління, виконано необхідні заходи, передбачені пунктами 79.1, 79.2 статті 79 ПК України, щодо ознайомлення платника податків про дату і час здійснення заходу податкового контролю. По суті стверджує, що в ході проведення документальної позапланової невиїзної перевірки встановлено обставини невключення позивачем до загального річного оподаткованого доходу 2016 року і недекларування нею суми доходу у вигляді додаткового блага, чим порушено підпункт 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення є законними і не підлягають скасуванню.
У застосуванні положень пункту 79.2 статті 79 ПК України в взаємозв`язку з приписами пункту 42.2 статті 42 ПК України Верховний Суд дотримується усталеної позиції, згідно якої з наказом про невиїзну перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вказаних вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків. Оскільки невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку.
Наведене дає підстави для висновку, що у випадку надіслання копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки рекомендованим листом з повідомленням про вручення контролюючий орган має враховувати особливості, пов`язані із правилами вручення поштових відправлень в Україні.
Про обґрунтованість такого висновку свідчать і наступні зміни, що були внесені законодавцем до пункту 79.2 статті 79 ПК України. Зокрема, Законом України від 30 листопада 2021 року №1914-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень», який набрав чинності з 01 січня 2022 року, пункт 79.2 статті 79 ПК України доповнено новим абзацом такого змісту: «У разі надіслання (вручення) відповідно до статті 42 цього Кодексу платнику податків (його представнику) копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення позапланової невиїзної перевірки, шляхом надсилання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення документальна позапланова невиїзна перевірка (крім перевірки, визначеної статтею 200 цього Кодексу) розпочинається не раніше 30 календарного дня з дати надсилання такого повідомлення та копії наказу».
Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в постанові від 20 лютого 2020 року (справа №826/17123/18) сформулювала правовий висновок, відповідно до якого, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що невиконання контролюючим органом вимог пункту 79.2 статті 79 ПК України є істотним порушенням процедури перевірки, тобто є самостійною та достатньою підставою для скасування податкових повідомлень-рішень та інших рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. Як приклад, можна навести постанову Верховного Суду від 15 лютого 2024 року по справі №640/9016/20.
Наказ та повідомлення в порушення вимог пункту 78.4 статті 78, пунктів 79.2 та 79.3 статті 79 ПК України не були вручені позивачу до початку проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, що позбавило можливості реалізації свого права на ознайомлення із ними до вчинення заходу податкового контролю та надання відповідних пояснень й документів. Ці обставини є такими, що мають наслідком протиправність оскаржуваних актів індивідуальної дії, прийнятих відповідачем.
Аналогічні висновки ухвалені Верховним Судом у постанові від 20.10.2021 у справі №440/3445/19:
«Втім, як встановлено судом апеляційної інстанції з наявних у справі доказів та не заперечувалось відповідачем, означений наказ та запит отримано Товариством лише 26 березня 2019 року, тобто в перший день проведення перевірки, що позбавило платника податку права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку, а також необхідних пояснень з питань, що слугували призначенню податкової перевірки.
Переглянувши судове рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права.»
Суд враховує, що наказ та повідомлення направлені позивачу контролюючим органом вручені позивачу тільки 13.08.2019, а контролюючий орган отримав повідомлення про невручення тільки 22.08.2019, що свідчить про відсутність обізнаності відповідача станом на дату початку перевірки 22.07.2019 про отримання позивачем наказу та повідомлення про початок перевірки.
Акт перевірки не містить інформацію про трекінг поштового відправлення №0411628306680, що до 22.07.2019 наявні відомості про зазначення поштовою службою «із зазначенням причини невручення», тобто до 22.07.2019 суд не встановив наявність відомостей про зазначення причин невручення відповідачу поштового відправлення №0411628306680.
Відповідач визнав письмово у додаткових поясненнях обставину, що датою вручення позивачу копії наказу та повідомлення про проведення документальної позапланової перевірки є 13 серпня 2019 року (день, зазначений поштовою службою на конверті листа № 0411628306680 із зазначенням причини невручення «За закінченням терміну зберігання»).
Таким чином, відповідач порушив порядок проведення перевірки, оскільки платнику податку не вручена копія наказу та повідомлення завчасно до початку проведення позапланової документальної невиїзної перевірки, а вручені 13.08.2019, тобто після завершення проведення перевірки, яка тривала по 02.08.2019.
Щодо обставин призначення перевірки.
Суд додатково зазначає, що позивач не надав документи та пояснення на запит відповідача, що передував проведенню перевірки, що стало підставою для призначення перевірки саме на підставі пп. 78.1.1 пункту 78.1 ст. 78 ПК України.
У цій частині відсутній порядок призначення та проведення перевірки.
Щодо строку давності визначення грошових зобов`язань позивачу.
Суд встановив, що позивач не подавав за 2014-2018 податкову звітність, що є правовим наслідком відсутності початку перебігу строку давності визначеного статтею 102 ПК України, що надає повноваження контролюючому органу перевірити позивача та визначити грошові зобов`язання без строків давності, що прямо встановлене у нормах статті 102 Кодексу.
Щодо відсутності правових підстав для надання висновку щодо суті порушення визначеного в акті перевірки та застосуванню норм матеріального права із питань оподаткування.
За змістом статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У пункті 83 постанови від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal проти Об`єднаного королівства" (заява №22414/93) зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі "Афанасьєв проти України").
Також за загальним процесуальним правилом «один спір - одна справа», що відповідає принципу «процесуальної економії», суд повинен ухвалювати одне судове рішення, щоб один спір вирішувався судами лише один раз, якщо є станом на момент ухвалення рішення судом по суті спору всі необхідні для цього підстави та встановлені обставини.
У змісті позову наявні твердження щодо незаконності проведення перевірки, у той же час суд враховує правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 21.05.2024 у справі №440/8798/22, якщо перевірка незаконна – то суд не має права переходити до аналізу та оцінки суті встановлених під час перевірки порушень податкового або іншого законодавства, і у змісті рішення суду не повинно бути мотивів та висновків суду щодо суті порушень податкового законодавства, встановлених під час податкової перевірки.
Суд також враховує неодноразові висновки Верховного Суду, що на новому розгляді справи, платник податку може посилатись на обставини незаконної перевірки, які не були зазначені під час первинного розгляду справи судом.
Одночасно суду зауважує про відсутність єдності у правових висновках Верховного Суду яка полягає у тому, що у правовому висновку Верховного Суду від 14.12.2023 у справі №520/20064/21 зазначене, що на новому розгляді справи, платник податку може посилатись на обставини незаконної перевірки, які не були зазначені під час первинного розгляду справи судом, проте у іншому правовому висновку Верховного Суду від 15.01.2025 у справі №804/11314/15 зауважив, що на новому розгляді справи платник податку не може посилатись на обставини незаконної перевірки, які не були зазначені під час первинного розгляду справи судом, оскільки такі доводи є зміною підстав позову.
Правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 21.05.2024 у справі №440/8798/22 має імперативну вказівку, що суд не має права переходити до дослідження суті порушення, якщо встановлені обставини протиправного проведення контрольного заходу, які є істотними та достатніми (мають «кумулятивний ефект») для скасування податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 21.05.2024 у справі №440/8798/22 зазначене наступне:
« 11. Однією з підстав позову щодо протиправності спірних податкових повідомлень - рішень Товариством вказано незаконність призначення та проведення перевірки, оскільки діяв передбачений пунктом 52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України мораторій на проведення перевірок.
У постанові від 21.02.2020 у справі №826/17123/18 Верховний Суд сформував правовий висновок про те, що оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2021 у справі №816/228/17 сформувала правовий висновок, згідно з яким неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.
Отже, доводи щодо невиконання вимог норм Податкового кодексу України щодо процедури призначення та проведення перевірки, як підстави позову, можуть бути підставою для висновку про відсутність правових наслідків такої та визнання протиправними рішень прийнятих за її наслідками, при цьому правову оцінку таким підставам суди повинні надавати в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, переходити до перевірки підстав позову по суті встановлених під час перевірки порушень податкового та/або іншого законодавства.
Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 червня 2022 року у справі №520/2098/19 підтримала усталену позицію Верховного Суду про те, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19).
Водночас мотиви та висновки судів попередніх інстанцій по суті встановлених під час перевірки порушень податкового та/або іншого законодавства не вплинули на правильність вирішення спору в цілому, проте на переконання Верховного Суду такі мотиви мають бути виключені з мотивувальних частин рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
З урахуванням вказаного колегія суддів не надає оцінки наведеним доводам контролюючого органу в касаційній скарзі в частині неправильного застосування судами норм матеріального права (по суті встановлених під час перевірки порушень позивачем норм законодавства) при відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.»
Подібність справ і відносин визначається за такими основними критеріями: суб`єктним, об`єктним і змістовним. 
Під час застосування правового висновку Верховного Суду необхідно враховувати суб`єктний склад учасників відносин, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору); об`єкт і предмет правового регулювання, однаковість матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, умови застосування правових норм (зокрема, щодо часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин); предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, установлені судом фактичні обставини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття “подібні правовідносини”, що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. 
Із переліку критеріїв: змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. 
Оскільки правовий висновок Верховного Суду у постанові від 21.05.2024 у справі №440/8798/22 встановлений щодо наслідків протиправної перевірки, то суд застосовує його, як подібний.
З огляду на викладене, суд з метою процесуальної економії не вважає за доцільне перейти до висновку щодо наявності суті порушення податкового законодавства, на підставі якого прийняті оспорювання рішення контролюючим органом у цій справі.
Внаслідок протиправної перевірки, здійсненої контролюючим органом, суд не надає оцінку суті порушення податкового законодавства у цій справі, всі негативні наслідки суд покладає на відповідача.
Щодо можливості повторного проведення перевірки відповідачем за спірний період.
Пункт 78.2 статті 78 ПК України, визначає, що контролюючим органам забороняється проводити документальні позапланові перевірки, які передбачені підпунктами 78.1.1, 78.1.4, 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу, у разі, якщо питання, що є предметом такої перевірки, були охоплені під час попередніх перевірок платника податків. 
Відповідно до пункту 102.1 статті 102 ПК України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня - у разі проведення перевірки відповідно до статей 39 і 39-2, застосування вимог пункту 141.4 статті 141 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. 
У випадку відсутності подання платником податку декларації, то строк давності не розпочинається, і у такому разі контролюючий орган має право провести перевірку без обмеження такого строку у часі.
Повноваження із призначення та проведення перевірки позивача є виключною компетенцією контролюючого органу і відповідач не позбавлений можливості у подальшому перевірити дані операції та податковий облік позивача в межах строку давності та за наявності відповідних підстав встановлених ПК України (подібні правові позиції Верховного Суду у постановах від 12 липня 2023 року у справі № 320/630/22, від 21 вересня 2023 року у справі №420/5325/22 від 18 червня 2024 року у справі № 200/1769/22 щодо можливості повторної перевірки платника податку після завершення забороняючих підстав).
Висновки суду щодо спору.
Суд не застосовує у даному випадку надмірний формалізм щодо дотримання процедури.
Саме кумулятивний (сумарний, сукупний) ефект допущених відповідачем порушень дозволяє стверджувати, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень містить ознаки свавільного (недобросовісного) рішення.
Суд зазначає, що в адміністративному судочинстві добросовісність (несвавільність, розумність, справедливість) рішення суб`єкта владних повноважень означає, що при його прийнятті повинен бути застосований певний стандарт поведінки посадових осіб, що характеризується законністю, транспарентністю та повагою до прав та інтересів суб`єкта приватного права (від лат. Uberrimafides - найбільш добросовісний).
Подібний висновок ухвалений Верховним Судом у постанові 23 січня 2025 року у справі №240/32993/23.
Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. 
Зокрема, він є одним з визначальних принципів "доброго врядування" і "належної адміністрації" (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до "якості" закону).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, засада використання та захисту цивільних прав, якій корелює принцип добросовісності у пункт 5 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час перевірки рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Цивільні права у публічно-правовому спорі захищаються в адміністративній юстиції.
Принципи адміністративної процедури є добросовісність і розсудливість (п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України “Про адміністративну процедуру” 17 лютого 2022 року № 2073-IX).
Стаття 10 Закону України “Про адміністративну процедуру” пояснює добросовісність і розсудливість в адміністративній процедурі. Адміністративний орган зобов`язаний діяти добросовісно для досягнення мети, визначеної законом. Адміністративний орган при здійсненні адміністративного провадження повинен діяти, керуючись здоровим глуздом, логікою та загальноприйнятими нормами моралі, з дотриманням вимог законодавства. Особа зобов`язана здійснювати надані їй права добросовісно та не зловживати ними.
Принципу добросовісності (“bona fides”) корелюють доктрина римського права “venire contra factum proprium” (заборони суперечливої поведінки, інша назва принцип “естопель”) ґрунтується ще на римських максимах - “non concedit venire contra factum proprium” (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), “nemo auditur propriam turpitudinem allegans” (ніхто не може посилатися на власну ганебність або провину, щоб отримати перевагу в суді або в правових питаннях – тобто заборони отримувати вигоду від власної неправомірної поведінки). 
В основі зазначених доктрин знаходиться принцип добросовісності.
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункт 73). 
Встановлені судом порушення порядку проведення документальної позапланової невиїзної перевірки є самостійною та достатньою підставою для скасування саме для цих оспорюваних рішень і виключно у цій справі.
Відповідно до статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 73 КАС встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частин першої, третьої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 9 КАС України).
Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції». Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».
За загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення податковим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Європейський суд з прав людини у пункті 36 рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), від 01.07.2003 року №37801/97 вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону. Аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 20.04.2023 у справі №380/4746/22, від 31.05.2023 у справі №280/1255/20.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2021 у справі №816/228/17 сформувала правовий висновок, згідно з яким неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.
Інші доводи сторін не впливають на висновки суду у цьому рішенні.
У розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Таки чином, в контексті обставин даної справи судом надана оцінка та відповідь на всі доводи позивача та відповідача, які можуть вплинути на правильне вирішення спору.
Суд задовольняє позовні вимоги, визнає протиправними та скасовує податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 30.09.2019 №0074734205, від 30.09.2019 №0074694205, від 30.09.2019 №0074684205, від 30.09.2019 №0000034209, рішення Головного управління ДПС у м. Києві про застосування штрафних санкцій від 30.09.2019 №0000024209, від 30.09.2019 №0000014209, вимогу Головного управління ДПС у м. Києві від 30.09.2019 №Ф-32У про сплату боргу (недоїмки).

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Щодо судового збору.
Позивачем сплачений судовий збір у сумі 9605,00 грн. 
Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у сумі 9605,00 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу.
Ця справа розглянута судом у порядку загального позовного провадження, тобто всі докази мають бути подані до завершення судових дебатів, або надати докази неможливості подання доказів на професійну правничу допомогу до завершення судових дебатів.
Позивач заявляє про розмір витрат на правничу допомогу у сумі 80000,00 грн. у цій справі, а на сторінці 10 позовної заяви (а.с. 13 том 1) зазначене наступне:
«Заява про подання доказів розміру судових витрат
Орієнтовний розмір судових витрат Позивача становить 89605,00 грн. та складається зі плаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Зважаючи, що на момент подання позову Позивач об`єктивно не може точно зазначити остаточний розмір своїх судових витрат, він заявляє, що подасть до суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. 
Тобто всі докази у справі мають бути подані сторонами упродовж п`ятнадцяти з дня відкриття провадження.»
Проте, в матеріалах справи наявний тільки ордер адвоката і свідоцтво на право здійснення адвокатської діяльністю.
Адвокат не надав суду докази неможливості виконання процесуального обов`язку щодо надання доказів про правничі витрати у строки визначені КАС України до завершення судових дебатів.
Жодних доказів неможливості надати суду договір, опис робіт/послуг адвоката та докази, що підтверджують ціноутворення 80000,00 грн. витрат на правничу допомогу до завершення судових дебатів, адвокат не надав.
Зазначення у змісті позову, що докази про понесення правничих витрат будуть надані після ухвалення рішення – є невиконання процесуального обов`язку, а не надання суду доказів неможливості надання доказів у строк визначений процесуальним законом: договору про надання правничої допомоги та доказів, що обґрунтовують цінотворення витрат.
Дана вимога в кодексі визначена з метою забезпечення процесуальної економії та прав сторін, які можуть подати заперечення на таку суму витрат.
Процесуальна економія полягає у тому, що суд повинен під час ухвалення рішення суду одразу вирішувати всі питання, у тому числі про витрати на правничу допомогу.
Суд вважає за необхідне зазначити, що Верховним Судом сформована усталена практика з питань стягнення витрат на правничу допомогу.
Остання системна правова позиція викладена у постанові від 23.01.2025 у справі №240/32993/23:
«Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2019 року у справі №826/15063/18 та від 22 жовтня 2021 року у справі №160/7922/20 виходив з того, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Аналізом положень статті 134 КАС України колегія суддів дійшла висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, оскільки зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.»
Адвоката не надав у строки визначені Кодексом адміністративного судочинства України документи необхідні для підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а також докази, які підтверджують неможливість їх подання до дати розгляду справи по суті.
За приписами частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про судові витрати без повідомлення учасників справи. Якщо суд вважатиме за необхідне, для вирішення питання про судові витрати він може призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина 3, 4 статті 143 КАС України).
При цьому розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів тощо), що визначено частиною 7 статті 139 КАС України.
У постанові від 19 березня 2020 року у справі № 640/6209/19 Верховний Суд зазначав, що за загальним правилом, питання розподілу судових витрат вирішується судом у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи. 
Разом з тим, КАС України передбачені випадки, коли суд може вирішити питання розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, а саме: 1) якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат (частина третя статті 143); 2) у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат (частина шоста статті 143); 3) якщо це питання не було вирішено (пункт 3 частини першої статті 252). Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку, визначеному статтею 252 КАС України.
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Частинами третьою-п`ятою статті 143 КАС України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 07 липня 2023 року у справі № 340/2823/21 зробив такі правові висновки. Частина сьома статті 139, частини третя, четверта статті 143 КАС України містять приписи, які дозволяють стороні надати суду докази, які підтверджують витрати на правничу допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи, але за умови, що ця сторона зробить про це відповідну заяву до закінчення судових дебатів. Вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останнім етапом - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи. Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу. Коли йдеться про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу, то ініціювати це питання має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити/повідомити суду касаційної інстанції про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи. Власне з цим - з об`єктивованою формою вираження наміру сторони щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу ще до завершення розгляду справи (чи то в порядку письмового провадження, чи в судовому засіданні) - пов`язується можливість як потім подати протягом п`яти днів докази на підтвердження цих витрат, так і ухвалення на цій підставі додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України.
Системний аналіз вищенаведених норм права, з врахуванням правових висновків Верховного Суду, дає підстави для висновку, що під час розгляду справи судом, останній зобов`язаний у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи, вирішити питання розподілу усіх судових витрат, про які заявила сторона, з урахуванням результату розгляду справи. 
За загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи (до завершення судових дебатів). 
Однак, у випадку, якщо сторона з поважних причин не може надати такі документи, ця сторона повинна зробити відповідну заяву до закінчення розгляду справи і надати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду – тобто докази об`єктивної неможливості їх подання до розгляду справи по суті без призначення судового засідання (до завершення судових дебатів).
Адвокат не зазначає, у чому полягала об`єктивна непереборна можливість надати договір про правничу допомогу та докази, що підтверджують ціноутворення та обсяг правничих витрат у строки визначені КАС України, проте представником позивача подане клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.
У такому випадку суд першої інстанції не має правових підстав для розгляду питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи, а його вирішення відкладається не більше ніж як на п`ятнадцять днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Відповідно, перевірці і оцінці підлягають такі обставини (у сукупності): 
(1) наявність безпосередньої правової вимоги про здійснення розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи; 
(2) наявність відповідної заяви про надання доказів понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Відсутність першої з цих обставин унеможливлює взагалі вирішення судом питання про розподіл судових витрат як у судовому рішенні за результатом розгляду справи, так і в порядку, визначеному статтею 252 КАС України. 
Відсутність же другої обставини (за наявності першої) унеможливлює відкладення відповідно до вимог частин третьої-п`ятої статті 143 КАС України вирішення питання про судові витрати, пов`язані із розглядом справи, у зв`язку з чим є підставою для вирішення судом цього питання саме у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Прийняття судового рішення про розподіл витрат на професійну правничу допомогу після розгляду справи (апеляційного або касаційного перегляду) може мати місце лише за умови, що сторона до закінчення судових дебатів у справі (якщо справа розглядається у загальному позовному провадженні) або (як висловлено Верховним Судом) не пізніше закінчення розгляду справи, якщо справа розглядалась у спрощеному позовному провадженні, звернеться до суду із заявою про те, що вона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі (до закінчення розгляду справи спрощеному позовному провадженні) надати суду докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат.
Таким чином, рішення про розподіл судових витрат приймається судом один раз:
або при вирішенні спору по суті, 
або шляхом прийняття додаткового рішення. 
Повторна оцінка доказів або їх частини шляхом прийняття додаткового рішення після ухвалення основного рішення про розподіл судових витрат означатиме можливість фактичної зміни останнього, що не передбачене положеннями КАС України.
У позовній заяві представник позивач просив стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору та 80000,00 грн. витрат на правничу допомогу.
Разом з тим, до позовної заяви наданий лише ордер про надання правової допомоги адвокатом та свідоцтво на право здійснення адвокатської діяльності.
Адвокат (представник позивача) зазначив у позові, що докази про надання правничої допомоги будуть надані пізніше, проте до початку розгляду справи по суті та навіть до закінчення розгляду справи судом – відповідних доказів не надав.
Жодних заяв із належними доказами про неможливість надання доказів понесення витрат на правничу допомогу до ухвалення судового рішення (завершення судових дебатів) від представника позивача не надходило.
З огляду на це, ухвалюючи рішення у справі, суд вирішив питання про судові витрати та стягнув із відповідача тільки судовий збір.
Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 80000 грн., то всупереч вимогам ч. 1 ст. 77 КАС України такі витрати не підтверджені належними та допустимими доказами у строк визначений КАС України для цієї категорії справ.
Так, до матеріалів справи наданий ордер адвоката на представництво інтересів позивача адвокатом та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. 
Однак, будь-якого договору про надання професійної правничої допомоги, що укладений між позивачем та адвокатом, акту виконаних робіт, опису та змісту наданої правничої допомоги, які б надавали можливість суду встановити понесені судові витрати в цій частині, не надані, як і докази неможливості їх надання.
Відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу.
З даного приводу суд звертає увагу на правовий висновок колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладений у постанові від 25 липня 2023 року по справі №340/4492/22. Згідно з ним безперечно, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику осіб не дає особі цілковитого розуміння, у який саме день розгляд справи буде закінчено, однак, не позбавляє особу права подати відповідну заяву зокрема одночасно із поданням позову, відповіді на відзив, особливо після отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі, у якій зазначено про обрану форму адміністративного судочинства - спрощене позовне провадження без виклику осіб або з таким викликом. 
Це обґрунтовується тим, що вже на цьому етапі, виходячи, навіть, з умов договору про надання правничої допомоги, сторона вже має бути обізнана про те, які докази вона має можливість подати, а які - ні через наявність певних причин.
Водночас, як вже зазначалося, саме висловлений стороною намір подати певні докази на підтвердження вартості заявлених судових витрат після ухвалення судового рішення є обставиною, яка дозволяє суду не вирішувати відповідне питання у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи.
Представник позивача не повідомив причин, з яких він, знаючи про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, не повідомив суд про неможливість подання доказів розміру судових витрат у повному обсязі до ухвалення судового рішення (завершення судових дебатів).
Відповідно, суд вважає, що в межах цієї справи відсутні правові підстави для відкладення розгляду питання про судові витрати відповідно до вимог частин третьої-п`ятої статті 143 КАС України. 
За відсутності відповідної заяви позивача суд при ухваленні рішення по суті прийняв вирішив питання про розподіл судових витрат без розподілу правничих витрат.
Відповідно до частини 8 статті 79 КАС України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Саме поведінка позивача та його представника, яка виразилася у неповідомленні суду про неможливість надання доказів до ухвалення судового рішення, зумовлює відмову у відшкодуванні витрат на правову допомогу з відповідача, а тому надання відповідних доказів в подальшому не може виправдовуватися процедурою, закріпленою у частині сьомій статті 139, частинах третьої-п`ятої статті 143, статті 252 КАС України, яка застосовується за наявності підстав, чітко визначених у цих нормах.
Суд звертає увагу, що зазначення в позовній заяві узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами вирішення спору не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в даному випадку на правничу допомогу), адже за такого викладу, без наведення жодних мотивів та обґрунтувань, суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір.
Формулювання адвокатом доводу у позові що докази будуть надані пізніше після ухвалення рішення суду - не свідчить про неможливість надання таких доказів адвокатом чи позивачем до ухвалення рішення судом у загальному позовному провадженні, а свідчить про невиконання належним чином процесуальних обов`язків.
Зазначений висновок суду узгоджується із висновком Верховного Суду, висловленим в ухвалах від 07 липня 2023 року у справі №340/2823/21, від 26 липня 2023 року у справі №640/11775/20, а також у постанові від 25 липня 2023 року у справі №340/4492/22.
Враховуючи наведене, беручи до уваги правові висновки Верховного Суду, оскільки позивач до ухвалення судом рішення у справі не вказав про наявність поважних, об`єктивних причин, які б перешкоджали поданню доказів на підтвердження заявленого розміру понесених судових витрат (щодо правничої допомоги), суд дійшов висновку про відсутність підстав про відшкодування витрат на правничу допомогу позивачу.
Таке обмеження права щодо відшкодування витрат у адміністративному процесі на законодавчому рівні, відповідними процесуальними строками та обов`язками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.
Адвокат, будучи професійним учасником процесу, своїх процесуальних обов`язків щодо надання доказів суду не виконав.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу.
На підставі викладеного та керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (код ЄДРПОУ ВП 44116011; вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04116) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень та вимоги задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 30.09.2019 №0074734205, від 30.09.2019 №0074694205, від 30.09.2019 №0074684205, від 30.09.2019 №0000034209, рішення Головного управління ДПС у м. Києві про застосування штрафних санкцій від 30.09.2019 №0000024209, від 30.09.2019 №0000014209, вимогу Головного управління ДПС у м. Києві від 30.09.2019 №Ф-32У про сплату боргу (недоїмки).
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 9605,00 грн. (дев`ять тисяч шістсот п`ять гривень 00 коп.).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення суду складене 22.06.2026.

Головуючий суддя	 	В.І. Бевза