Справа № 646/634/26 
№ провадження 1-кп/646/768/2026 

В И Р О К 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2026 року м. Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 , 
за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
захисника - ОСОБА_5 ,
розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №62025170020013278 від 02.09.2025 року за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Олексіївка Кодимського району Одеської області, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні сина – ОСОБА_6 , 2022 року народження, доньку – ОСОБА_7 , 2025 року народження, який перебував на посаді командира 2 зенітного ракетного відділення 3 зенітного ракетного взводу 1 зенітної ракетної батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.402 КК України,

в с т а н о в и в :

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.06.2024 №165 сержанта за контрактом ОСОБА_4 з 03.06.2024 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення, та призначено у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 НГУ .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.02.2025 № 64 сержанта ОСОБА_4 призначено на посаду командира 2-го зенітного ракетного відділення 3-го зенітного ракетного взводу 1-ої зенітної ракетної батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною радою України, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому неодноразово було продовжено воєнний стан.
Відповідно до вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1,2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України головний сержант ОСОБА_8 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України, не допускати негідних вчинків та стримувати від них інших. Крім цього, згідно вищевказаних положень нормативно-правових актів, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності У країни є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до ст. 28 Статуту внутрішньої служби єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
За ст. 29 Статуту внутрішньої служби за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.
Відповідно до ст. 30 Статуту внутрішньої служби начальник мас прано віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника.
Згідно зі ст. 31 Статуту внутрішньої служби начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник с безпосереднім начальником.
Як вбачається з ст. 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, За своїми військовими званнями начальниками є: військовослужбовці сержантського і старшинського складу - для військовослужбовців рядового складу однієї з ними військової частини; військовослужбовці молодшого офіцерського складу - для військовослужбовців молодшого сержантського і старшинського складу однієї з ними військової частини та військовослужбовців рядового складу; майори, капітани 3 рангу, підполковники, капітани 2 рангу - для військовослужбовців рядового, молодшого і старшого сержантського і старшинського складу; полковники, капітани 1 рангу, бригадні генерали, коммодори, генерал-майори, контр-адмірали, генерал-лейтенанти, віце-адмірали - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу та молодшого офіцерського складу; генерали, адмірали - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу.
Відповідно до ст. 37 Статуту внутрішньої служби військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його.
Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.
Відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.
Відповідно до ст. 6 Дисциплінарного статуту право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати.
Відповідно до п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення), право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Однак, сержант ОСОБА_4 під час проходження військової служби у складі військової частини НОМЕР_1 - 27.08.2025 вирішив стати на злочинний шлях, та діючи умисно, в умовах воєнного стану, вчинив непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника.
Так, 27.08.2025 приблизно о 23 год. 45 хв., командиром 3 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2-го батальйону оперативного призначення 15 бригади оперативного призначення капітаном ОСОБА_9 , у н.п. Вишнівка, Куп`янського району, Харківської області, сержанту ОСОБА_4 , віддано бойовий наказ відданий на підставі бойового розпорядження командира 3 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2 батальйону оперативного призначення 15 бригади оперативного призначення НГУ №6 дек від 27.08.2025 про необхідність висунення сержанта ОСОБА_4 для посилення вогневої позиції «Бузок» взводного опорного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ротного опорного пункту «Верба» в батальйонному районі оборони 2 боп.
Сержант ОСОБА_4 , отримавши наказ, щодо висунення на позицію для посилення вогневої позиції «Бузок» взводного опорного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ротного опорного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в батальйонному районі оборони 2 боп, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану відкрито відмовився виконувати вказаний наказ.
Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України, а саме, непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника, вчинену в умовах воєнного стану.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти, зокрема, рішення про затвердження угоди.
В даному кримінальному провадженні 10.04.2026 року між прокурором Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_10 , який згідно із статтею 37 КПК України має повноваження прокурора у кримінальному провадженні за №62025170020013278 від 02.09.2025 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, тобто непокорі, відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану, з одного боку, та обвинуваченим у цьому провадженні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з іншого боку, на підставі ст.ст. 468, 469, 472 КПК України в приміщенні Другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Харкові) ТУ ДБР у м. Полтаві, за адресою: вул. Є. Котляра, 7, м. Харків, у присутності захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , діючи добровільно, без застосування насильства, примусу, погроз або обіцянок, укладено угоду про визнання винуватості, додержуючись наступних умов.
Згідно з угодою про визнання винуватості, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України, сприяв встановленню обставин, що мають значення для даного кримінального провадження. Сторони угоди про визнання винуватості також погодились на призначення покарання ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 402 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 402 КК України, а саме у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі. При цьому, сторони погоджуються на підставі ст. 58 КК України замінити покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі на покарання у виді службового обмеження строком на 2 (два) роки, з відрахуванням із суми грошового забезпечення ОСОБА_4 в дохід держави двадцяти відсотків (20%).
Крім того, прокурор та обвинувачений ОСОБА_4 визначили наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ст. 473 КПК України, а також наслідки невиконання угоди про визнання винуватості, передбачені ст. 476 КПК України.
Прокурор вважає, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги КПК України, просить угоду про визнання винуватості затвердити і призначити обвинуваченому ОСОБА_4 узгоджене в угоді про визнання винуватості покарання.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, в обсязі обвинувачення, дав згоду на призначення узгодженого виду та міри покарання у разі затвердження угоди про визнання винуватості та заявив, що здатний реально виконати взяті на себе, відповідно до угоди про визнання винуватості, зобов`язання. Угоду уклав добровільно і примусового тиску під час укладання угоди на нього не було. Просить угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене покарання.
Захисник зазначила, що угода відповідає вимогам кримінально-процесуального кодексу та наявні всі підстави для затвердження угоди про визнання винуватості.
Суд заслухав доводи сторін кримінального провадження, переконався, що укладення угоди про визнання винуватості сторонами є добровільним та не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді про визнання винуватості. Судом з`ясовано, що будь-яких скарг обвинувачений ОСОБА_4 під час кримінального провадження не подавав.
Суд перевірив угоду про визнання винуватості на відповідність вимогам КПК України та КК України, і встановив, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 402 КК України є правильною. Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачений ОСОБА_4 визнає себе винним, відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, що в силу вимог ч. 4 ст. 469 КПК України передбачає можливість укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні.
Судом встановлені обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди про визнання винуватості є добровільним. Взяті обвинуваченим ОСОБА_4 на себе за угодою про визнання винуватості зобов`язання очевидно можливі для виконання.
З огляду на викладене, суд вбачає наявність підстав для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та затвердження угоди про визнання винуватості.
При призначенні виду та міри покарання ОСОБА_4 суд враховує його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та, відповідно до статті 66 КК України, визнає цю обставину такою, що пом`якшує його покарання.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , передбачених статтею 67 КК України, судом не встановлено.
За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 та відсутність обставин, що обтяжують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та впливають на прийняття рішення про можливість укладення угоди про визнання винуватості та обумовлення міри покарання за вчинений злочин, з урахуванням конкретних обставин справи та особи обвинуваченого, також враховуючи клопотання т.в.о.командира військової частини НОМЕР_1 щодо непризначення покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_4 , оскільки він є військовослужбовцем і виконує конституційний обов`язок, передбачений ст.ст. 75, 65 Конституції України із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також суд бере до уваги роз`яснення, що містяться у п. 12 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 від 11.12.2015 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод». Аналізуючи викладене, вважає за можливе при призначенні покарання ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 402 КК України, застосувати ст. 69 КК України, призначивши останньому покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченого санкцією у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст. 58 КК України замість основного покарання, що призначено ОСОБА_4 у виді позбавлення волі, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) особливої частини КК України за це кримінальне правопорушення, та призначити ОСОБА_4 узгоджене сторонами покарання у виді службового обмеження строком на 2 роки, з відрахуванням із суми грошового забезпечення в дохід держави 20 (двадцяти) відсотків. Під час відбування цього покарання засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.
За таких обставин, суд вважає доведеним в підготовчому судовому засіданні те, що ОСОБА_4 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України - непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану, за якою належить призначити ОСОБА_4 узгоджену сторонами угоди про визнання винуватості міру покарання.
Таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Такий вид покарання, на переконання суду, не суперечить інтересам суспільства. Порушень прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб суд не встановив.
Відповідно до ч. 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду та призначає узгоджену сторонами міру покарання.
Суд встановив, що укладена угода про визнання винуватості не суперечить вимогам Кримінального процесуальногокодексу України та Кримінального кодексу України, умови угоди відповідають інтересам суспільства та не порушують прав, свобод та інтересів сторін провадження та інших осіб. Обставин, які б вказували на неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе зобов`язань за угодою судом не встановлено.
Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості та призначення обвинуваченому узгодженого сторонами покарання.
Вирішуючи питання про внесену заставу, визначену ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 28.11.2025, у розмірі 90840 (дев`яносто тисяч вісімсот сорок) грн. 00., суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 11 ст. 182 КПК України, застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. 
Відповідно до вимог ст. 368 КПК України питання про повернення застави суд має вирішити під час винесення вироку по справі.
Під час перебування під заставою ОСОБА_4 умови запобіжного заходу не порушував, внесена заставодавцем застава в дохід держави не зверталась.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе повернути грошові кошти в розмірі 90840,00 гривень, внесені на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області заставодавцю ОСОБА_11 (код платника 3073111906).
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.
Витрати на залучення експерта у зв`язку із проведенням під час досудового розслідування експертиз – відсутні.
Запобіжний захід у вигляді застави до набрання вироком законної сили залишити без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 314, 366-371, 373-376, 468-470, 472, 473-475 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 10.04.2026 року між між прокурором Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в присутності захисника адвоката ОСОБА_5 .
Визнати винним ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 Кримінального кодексу України, призначивши йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
Відповідно до ст.58 КК України, замінити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання з позбавлення волі на покарання у виді службового обмеження строком на два роки, з відрахуванням із суми грошового забезпечення ОСОБА_4 в дохід держави двадцяти відсотків (20%).
Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відраховувати з дня приведення вироку до виконання.
Альтернативний запобіжний захід у виді застави, залишити до набрання вироком законної сили.
Повернути ОСОБА_11 (код платника 3073111906) - 90840 (дев`яносто тисяч вісімсот сорок) грн. 00., сплаченої суми застави за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно ухвали Салтівського районного суду міста Харкова від 28.11.2025 року, справа 643/21118/25, провадження 1-кс/643/6757/25.
Роз`яснити ОСОБА_4 , що під час відбування покарання засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.
Вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та обвинуваченим, про визнання винуватості може бути оскаржений:
-обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.ч. 4, 6, 7 ст. 474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладання угоди;
-прокурором виключно з підстав призначення судом покарання менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди, затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода не може бути укладена.
У разі невиконання угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку протягом встановленого законом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення відповідного кримінального правопорушення.
Умисне невиконання угоди є підставою для притягнення особи до відповідальності, встановленої законом.
Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1