Справа № 308/8886/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

30 червня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої  – судді Кожух О.А.,
суддів  – Мацунича М.В. Шевчука В.В. ,
за участю секретаря – Савинець В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ужгородської міської ради на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2025 року (головуюча суддя Крегул М.М., повний текст складено 20.11.2025) в справі №308/8886/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Меженна Вікторія Іванівна, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до Ужгородської міської ради про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на частки гаражного боксу, загальною площею 24.3 кв.м., по АДРЕСА_1 . 
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 , є спадкоємцем за заповітом своєї матері – ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначає, що приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Головко В.Є. було відкрито спадкову справу № 2/2022, в рамках якої позивачу були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належне ОСОБА_2 майно, однак було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на гараж, який розташований в АДРЕСА_1 , згідно схеми розташування гаражу по фактичному користуванню станом на 28.01.2002, 3/4 частки якого належали спадкодавцю на підставі договору про купівлю-продаж майна від 17.03.2003, витягу з рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 78 від 14.04.2003 «Про переоформлення гаражів та реєстрацію існуючого гаража» та спадкування за померлим чоловіком ОСОБА_3 , з підстав відсутності державної реєстрації права власності на зазначене майно.
У позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що гаражне приміщення було придбано ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , тому таке майно є спільною сумісною власністю та належало ОСОБА_2 в частці гаражного боксу. Зазначає, що після смерті чоловіка – ОСОБА_3 , його дружина – ОСОБА_2 успадкувала за законом частку гаражного боксу по АДРЕСА_1 . Таким чином, вважає, що на момент смерті спадкодавцю – ОСОБА_2 належало право власності на частки гаражного боксу.
У зв`язку з цим, позивач просив суд визнати за ОСОБА_1 , право власності в порядку спадкування за заповітом за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на 3/4 частки гаражного боксу, загальною площею 24,3 кв.м., по АДРЕСА_1 , згідно схеми розташування гаражу по фактичному користуванню станом на 28.01.2002.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Меженна В.І. задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на частки гаражного боксу, загальною площею 24,3 кв.м., по АДРЕСА_1 , згідно зі схемою розташування гаражу по фактичному користуванню станом на 28.01.2002.

Короткий зміст вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на скаргу

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідач Ужгородська міська рада, від імені якої діє Козак Т.М., подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовити.
Зазначає, що з матеріалів справи слідує, що між матірю позивача та ОСОБА_3 в 1988 році було укладено шлюб. Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 14 квітня 2003 було прийнято рішення №78 про переоформлення на. гр. ОСОБА_3 , що мешкає за адресою АДРЕСА_2 цегляний гараж, що находиться по АДРЕСА_1 . Згідно з наявних у справі свідоцтв ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а мати позивача – ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Разом з тим, відповідач зазначає, що матеріали судової справи № 308/8886/24 не містять будь-яких відомостей щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 , з чого вбачається, що ОСОБА_3 за життя не оформив у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку та спірне нерухоме майно, тому воно не є об`єктом спадкування і не увійшло до спадкової маси. Відповідач вважає, що ОСОБА_3 не набув права власності на спірний гараж за життя у встановленому законом порядку, тому ОСОБА_2 також не набула права на спадкування даного майна. В свою чергу, ОСОБА_1 не може бути спадкоємцем спірного майна.
Звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи немає інформації про наявність спадкової справи після смерті ОСОБА_3 та можливих спадкоємців, які, на думку Ужгородської міської ради мали б бути залучені судом першої інстанції до розгляду даної справи. Також, з матеріалів справи не можна встановити чи зверталася взагалі ОСОБА_2 із заявою про отримання свідоцтва про права на спадщину після смерті ОСОБА_3 ..

На вказану апеляційну скаргу позивачем ОСОБА_1 подано відзив, в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.11.2025 без змін. Вказує, що позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину за своєю померлою матір`ю ОСОБА_2 , яка володіла часткою спірного майна та частку такого майна успадкувала після смерті чоловіка. Зазначає, оскільки майно набуте спадкодавцем до набрання чинності законом, яким визначено обов`язковість реєстрації майна, тому просив суд визнати право власності на майно в судовому порядку. 

Межі розгляду апеляційним судом та явка учасників справи

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Представник Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явився. Про дату, час а місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином - удова повістка до електронного кабінету відповідача була доставлена 04.06.2026. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності представника відповідача. 
Заслухавши суддю-доповідача, позицію позивача, дослідивши матеріали даної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла таких висновків.

Фактичні обставини справи встановлені судом

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 02 січня 1988 року було зареєстровано шлюб, що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.14 том1).
Згідно з копією договору про купівлю-продаж від 17.03.2003 та схеми розташування ОСОБА_3 , під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , придбав у гр.. ОСОБА_5 гаражний бокс, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16-17 том 1). Як зазначено у п. 6 Договору, він складений у трьох примірниках, один з яких зберігається у справах виконавчого комітету Ужгородської міської ради, інші видані сторонам договору. 
Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 78 від 14.04.2003 вирішено переоформити на гр. ОСОБА_3 цегляний гараж, що знаходиться по АДРЕСА_1 (згідно схеми) (а.с.18 том1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер у віці 74 роки, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.12 том 1).
Згідно зі свідоцтвами про право власності, виданими державним нотаріусом Ластівкою А.В. ОСОБА_2 , як пережившій дружині ОСОБА_3 1935 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтверджено належність частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте подружжям за час шлюбу (а.с.21 – 25 том 1). 
Зі змісту вказаних свідоцтв вбачається, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 були його дружина – ОСОБА_2 , 1939 р.н., та його дочка – ОСОБА_6 (громадянка рф), 1958 р.н.
Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 82 роки (а.с.11 том 1).
За життя ОСОБА_2 , 1939 року народження, 30.03.2017 склала заповіт, в якому все своє майно, яке буде належати на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що за законом матиме право, заповіла сину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.10 том 1).
Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірне майно – гаражний бокс по АДРЕСА_1 – не видавалось.
Згідно з повідомленням приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Головко Вікторії Євгенівни від 23.02.2024, ОСОБА_1 повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину на гараж, розташований в АДРЕСА_1 , оскільки спадкоємцем не надано документів, які підтверджують право власності спадкодавців на гараж (чи частки у праві власності на гараж) та державну реєстрацію такого права власності (а.с.13 том1).

Застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
У частині першій статті 1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Частиною третьою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Якщо спадкоємець не має можливості оформити спадщину відповідно до вимог законодавства у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17 (провадження № 61-13688св21).
Оформлення права на спадщину врегульовано Главою 89 Цивільного кодексу України, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 (далі – Порядок 296/5), іншими законами та нормативно-правовими актами.
Відповідно до підпунктів 4.9-4.10, 4.12 пункту 4 глави 10 Порядку № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 ЦК України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.
Підпунктом 4.14. пункту 4 глави 10 Порядку № 296/5 передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. У випадках, коли видається свідоцтво про право на спадщину на конкретне майно, підпункти 4.15-4.20 пункту 4 Порядку № 296/5 передбачають необхідність подачі документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.
Відповідно до п. 4.18. Порядку № 296/5 визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони, обтяження іпотекою або арешту цього майна.
Згідно з пунктом 3 глави 7 розділу I Порядку № 296/5 документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса.
Згідно з ч. 4 ст.3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. (ч.3 ст.3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.
В апеляційній скарзі відповідач – Ужгородська міська рада зазначає, що позов не підлягав до задоволення, оскільки матеріали справи не містять будь-яких відомостей щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 .. Разом з тим в апеляційній скарзі відповідач вказує, що Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 14.04.2003 було прийнято рішення №78 про переоформлення на гр. ОСОБА_3 цегляний гараж, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Крім того матеріали справи містять копію договору купівлі-продажу майна від 17.03.2003, згідно з яким ОСОБА_7 продав ОСОБА_3 гаражний бокс, встановлений на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради від 27.02.2002 №29, який розташований по АДРЕСА_1 , один з примірників якого зберігається у справах виконавчого комітету Ужгородської міської ради, а рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 78 від 14.04.2003 було вирішено переоформити на гр. ОСОБА_3 цегляний гараж, що знаходиться по АДРЕСА_1 (згідно схеми) і належав ОСОБА_5 .
Оскільки на момент набуття гаража у власність на підставі договору купівлі-продажу чинне на той час законодавство не передбачало обов`язкової державної реєстрації права власності на таке майно, воно вважається таким, що належить покупцеві з моменту укладення (підписання) договору. Враховуючи, що зазначений договір у встановленому законом порядку сторонами чи іншими особами не оспорювався, в силу статті 204 Цивільного кодексу України діє презумпція правомірності правочину. 
У разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлювальний документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку (лист Міністерства юстиції України від 21 лютого 2005 року N 19-32/319).
Отже, встановлено, що спірне майно – гараж, було придбано ОСОБА_3 у період перебування у шлюбі з матір`ю позивача – ОСОБА_2 . 
Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України (в редакції від 01.01.2003) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя.
Отже, вищезазначене майно було набуте подружжям за час шлюбу, на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, відтак ОСОБА_2 , матері позивача, належала 1/2 частки гаражного боксу по АДРЕСА_1 , згідно схеми розташування гаражу по фактичному користуванню станом на 28.01.2002.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19).
Згідно з наявними у справі свідоцтвами про право власності на майно, виданими нотаріусом, у порядку спадкування, вбачається, що після смерті ОСОБА_3 майно, яке було набуте спадкодавцем під час перебування у шлюбі, переходило у власність пережившій його дружині – ОСОБА_2 1939 року народження (в розмірі ) та його дочці – ОСОБА_6 1958 року народження (в розмірі ).
Таким чином після смерті ОСОБА_3 мати позивача – ОСОБА_2 , успадкувавши за законом частку спірного гаража, додатково до своєї частки такого гаражу, володіла частки нерухомого майна – гаражем по АДРЕСА_1 .
Оскільки мати позивача ОСОБА_2 усе своє майно заповіла синові – ОСОБА_1 , то право власності на гараж, який є предметом спору в частині, яким володіла спадкодавця на час смерті перейшов у власність до спадкоємця разом з іншим майном. 
Щодо доводів апелянта про незалучення до справи відповідачами осіб, яким може належати частка у майні, суд зазначає наступне.
З встановлених судом обставин, вбачається, що заявлений позов стосується визнання права власності на частку в майні, яка успадкована позивачем на підставі заповіту після смерті матерії – ОСОБА_2 , та не стосується частки майна, яка була успадкована попередньо дочкою спадкодавця за законом ОСОБА_3 .. Таким чином позивачем не порушено права інших осіб, які мали б бути залученими до участі у справі.

Висновки апеляційного суду

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Ужгородської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 06 липня 2026 року.

Головуюча:

Судді: