Єдиний унікальний номер судової справи 462/106/26
Номер провадження 2/462/1885/26

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2026 року Залізничний районний суд м. Львова у складі головуючого судді Галайко Н. М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

встановив:

І. Короткий виклад обставин справи та правова позиція позивача
Представник позивача ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенко М. Е., 06.01.2026 року (вх. № 239) звернувся у Залізничний районний суд м. Львова із позовною заявою (документ сформований в системі «Електронний суд» 31.12.2025 року) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якій просить суд:
- стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 1403129499793 від 31.01.2024 року у розмірі 11 820 грн. 00 коп.;
- стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп.;
- стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 грн. 00 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.01.2024 року між ТОВ «ФК «Віва Капітал» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1403129499793. Первісний кредитор виконав свої зобов`язання за кредитним договором, перерахувавши відповідачу ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 3 000 грн. 00 коп., натомість відповідач не виконав свого зобов`язання, грошові кошти не повернув та не сплатив проценти за користування кредитом. У подальшому, 18.10.2024 року між ТОВ «ФК «Віва Капітал» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу №18102024, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Так, у ході передачі прав вимоги за факторинговими договорами, право вимоги за кредитним договором № 1403129499793 від 31.01.2024 року перейшло до позивача, що свідчить про факт отримання права грошової вимоги до відповідача у розмірі 11 820 грн. 00 коп., з яких: 3 000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 8 820 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками. Враховуючи вказане, сторона позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 1-6).

ІІ. Рух справи в суді
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2026 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю - Галайко Н. М. (а.с. 50).
Судом у порядку ч. 8 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру № 2218703 від 07.01.2025 року про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі (а.с. 51).
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 07.01.2026 року позовну заяву було повернуто заявнику (а.с 52-53).
Постановою Львівського апеляційного суду від 23.02.2026 року апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» задоволено. Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 07.01.2026 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 90-93).
Супровідним листом Львівського апеляційного суду № 462/106/26/7635/2026 від 10.03.2026 року стверджується, що справа надійшла у Залізничний районний суд м. Львова 18.03.2026 року (вх. № 7109) (а.с. 97).
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 19.03.2026 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Галайко Н. М. (а.с. 97).
Судом у порядку ч. 8 ст. 187 ЦПК України отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру № 2491216 від 20.03.2026 року про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі (а.с. 99).
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 02.03.2026 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні). Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 100-101).

ІІІ. Щодо правової позиції учасників

3.1. Щодо відзиву на позовну заяву
10.04.2026 року (вх. № 9562) від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Пишногуб Н. О. до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву (документ сформований у системі «Електронний суд» 10.04.2026 року).
Із змісту вказаного відзиву вбачається, що сторона відповідача заперечує, щодо задоволення позовних вимог, просить відмовити у задоволені таких у повному обсязі. Зокрема вказано, що у вересні 2024 року відповідач випадково дізналася, що в період з 17.01.2024 року по 03.02.2024 року використовуючи її персональні дані укладено договори позики на її ім`я у 12-ти фінансових компаніях серед яких і ТОВ «ФК «ВІВА КАПІТАЛ», у зв`язку з чим відповідач звернулася з відповідною заявою до ХРУУП № 2 в Харківській області на підставі якої в єдиному реєстрі досудових розслідувань відкрито кримінальне провадження № 12024226200000905. Відповідач заперечує щодо укладення кредитного договору від 31.01.2024 року № 1403129499793 із ТОВ «ФК «ВІВА КАПІТАЛ» на яку посилається у своїй позовній заяві позивач. У вказаному кредитному договорі дійсно вказані певні персональні дані, котрі належать відповідачу, проте вона особисто не надавала їх позивачу при укладенні вище вказаних договорів. Також зазначає, що вказаний договір не містить особистого підпису відповідача, позивачем до суду не надано жодного доказу на підтвердження фактичного надання саме відповідачу ОСОБА_1 визначеної умовами договору позики. Також у матеріалах справи відсутні відомості щодо відкриття відповідачу відповідного кредитного рахунку (кредитної картки) на виконання умов кредитного договору та зарахування вказаних коштів на цей кредитний рахунок, відсутні докази фактичного користування відповідачем кредитними коштами (рух коштів на особовому рахунку позичальника). Відповідач наголошує, що з приводу обумовленої в позовній заяві позики вона не зверталася до позивача із жодними пропозиціями про отримання обумовленого в позовній заяві кредиту, як і не підписувала у будь-якій формі жодних договорів, заявок тощо, а також не отримувала жодних кредитних коштів від ТОВ «ФК «ВІВА КАПІТАЛ». З даними твердженнями позивача та вказаною заборгованістю, як і розрахунком такої відповідач не погоджується. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між відповідачем та позивачем, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. При цьому наданий розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій.

3.2. Щодо клопотання про витребування доказів
Так, представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Пишногуб Н. О., разом з відзивом на позовну заяву, подано до суду клопотання про витребування доказів.
Із змісту вказаного клопотання вбачається, що сторона відповідача просить суд витребувати у Акціонерного товариства «Універсал Банк» (ЄДРПОУ 21133352, 04080, м. Київ, вул. Оленівська, 23), інформацію чи була емітована банківська карта № НОМЕР_1 на ім`я - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ).
Суд звертає увагу на те, що жодного обґрунтування подане клопотання не місить, мотивів подання такого теж не вказано.
Так, суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Тобто, заявляючи клопотання про витребування доказів особа повинна зазначити причини, з яких вона не може одержати цей доказ самостійно, до клопотання обов`язково долучаються письмові докази (відомості), які підтверджують неможливість одержання таких доказів самостійно. Всупереч вказаним вимогам, представником позивача не вказано обставини, за яких він позбавлений самостійно надати докази та не долучено доказів на підтвердження цього.
Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 84 ЦПК України у клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Так, всупереч вказаним вимогам, така інформація у клопотанні відсутня, як відсутній повний номер банківської карти інформацію по якій просить витребувати представник відповідача.
З огляду на наведене, суд, вивчивши зміст поданого клопотання, дослідивши його в сукупності з наявними в матеріалах справи доказами, дійшов до висновку про необхідність відмови в його задоволенні.

3.3. Щодо відповіді на відзив
Представник позивача ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенко М. Е., 17.04.2026 року (вх. № 10134) подав до суду письмову відповідь на відзив (документ сформований у системі «Електронний суд» 17.04.2026 року).
Так, із змісту вказаної відповіді на відзив вбачається зокрема, що як вбачається з кредитного договору, у його змісті зазначено персональні дані відповідача, зокрема: серія та номер паспорта - НОМЕР_3 , орган, що видав - Фрунзенським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, дата видачі - 18.10.2005 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , номер телефону - НОМЕР_4 , електронна пошта - ІНФОРМАЦІЯ_1 Кредитний договір підписано шляхом накладення електронного підпису із використанням одноразового ідентифікатора Q5Y1L3, що в інформаційно-комунікаційній системі зафіксовано як «/ ОСОБА_1 /». Кредитним договором, передбачено, що позичальник має право відмовитись від цього договору протягом 14 календарних днів з дня укладення договору без пояснення причин. Доказів того, що ОСОБА_1 направляла кредитодавцю повідомлення про відмову від договору матеріали справи не містять та відповідачем не надано. Звертає увагу суду, що сам факт звернення відповідача до правоохоронних органів не є належним та допустимим доказом вчинення відносно неї кримінального правопорушення, а тим більше не може свідчити про не укладання відповідачем кредитного договору. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували встановлення правоохоронними органами у діях третіх осіб ознак шахрайства, як на це посилається відповідач у відзиві на позовну заяву, зокрема щодо укладення кредитного договору від її імені чи вчинення інших пов`язаних дій. Водночас із зазначеного витягу не вбачається, що відповідне звернення стосується саме договору про надання фінансового кредиту продукту «Кредитна лінія старт» № 1403129499793 від 31.01.2024 року, а не будь-якого іншого правочину. Також зазначає, що якщо допустити, що відповідач є потерпілою від шахрайських дій, то вона сама допустила розголошення конфіденційної інформації, яка забезпечує можливість проведення платіжних операцій із використанням електронного платіжного засобу. Відповідно, негативні наслідки такої поведінки не можуть покладатися на кредитодавця. Крім того, з урахуванням позиції відповідача у справі, наданих доказів, а також пасивної поведінки протягом більш ніж двох років із моменту укладення спірного кредитного договору, вбачається, що ОСОБА_1 фактично уклала відповідний кредитний договір. Така пасивна поведінка, зокрема, полягає у відсутності будь-яких звернень до кредитодавця - ТОВ «ФК «Віва Капітал» - із заявами про відмову від кредитного договору, а також у відсутності звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів шляхом оспорювання зазначеного правочину. Також, позивачем було надано до суду всі наявні документи по кредитній справі за кредитним договором, які були передані від первісного кредитора - ТОВ «ФК «Віва Капітал», що включає в себе довідку ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» за № 23116 1358721549 23122025 від 23.12.2025 року, про успішність проведення платежу щодо видачі кредитних коштів за умовами кредитного договору. Тобто, посилання відповідача на те, що ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» не надано суду доказів отримання ним кредитних коштів від первісного кредитора є помилковими та безпідставними, оскільки факти їх надання підтверджуються, власне, наявним у матеріалах справи кредитним договором, який є дійсним в силу приписів ст. 204 ЦК України про правомірність правочинів. При цьому вимог щодо визнання зазначеного правочину недійсним чи встановлення факту його неукладеності до суду заявлено не було. Зазначений правочин підтверджує факт наявності відповідних правовідносин, їх зміст та погоджені сторонами обставини щодо передання в кредит відповідачу коштів у погодженому розмірі.

3.4. Щодо клопотання про витребування доказів
Так, представником позивача ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенком М. Е., разом з відповіддю на відзив, подано до суду клопотання про витребування доказів.
Із змісту вказаного клопотання вбачається, що сторона позивача просить суд витребувати у АТ «Універсал Банк» (04080, м. Київ, вул. Оленівська, 23) такі докази: ідентифікаційні дані власника карткового рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_5 ), зокрема: прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані (номер телефону, електронну пошту) та інші наявні відомості щодо відповідної особи; виписку про рух грошових коштів за картковим рахунком № НОМЕР_1 за період з 31.01.2024 року по 02.02.2025 року із зазначенням точного часу зарахування коштів; інформацію щодо фінансового номера телефону, на який надсилались повідомлення про підтвердження здійснення операцій за платіжною карткою № НОМЕР_1 у період з 31.01.2024 року по 02.02.2025 року.
Суд звертає увагу на те, що жодного обґрунтування подане клопотання не місить, мотивів подання такого теж не вказано.
Так, суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Тобто, заявляючи клопотання про витребування доказів особа повинна зазначити причини, з яких вона не може одержати цей доказ самостійно, до клопотання обов`язково долучаються письмові докази (відомості), які підтверджують неможливість одержання таких доказів самостійно. Всупереч вказаним вимогам, представником позивача не вказано обставини, за яких він позбавлений самостійно надати докази та не долучено доказів на підтвердження цього.
Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 84 ЦПК України у клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Так, всупереч вказаним вимогам, така інформація у клопотанні відсутня, як відсутній повний номер банківської карти інформацію по якій просить витребувати представник позивача.
З огляду на наведене, суд, вивчивши зміст поданого клопотання, дослідивши його в сукупності з наявними в матеріалах справи доказами, дійшов до висновку про необхідність відмови в його задоволенні.

ІV. Позиція суду
Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
Так, у матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд зазначає, що згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Окремо суд зазначає, що це рішення ухвалюється з урахуванням періоду перебування головуючого судді у відпустці.

V. Встановлені судом фактичні обставини справи

5.1. Щодо кредитного договору № 1403129499793 від 31.01.2024 року
Судом встановлено, що на підставі анкети-заяви на отримання кредиту від 31.01.2024 року (а.с. 19), 31.01.2024 року між ОВ «ФК «Віва Капітал» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту продукту «Кредитна лінія Старт» № 1403129499793, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику кредит у національній валюті на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується одержати та повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором., який підписано відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора Q5Y1L3 (а.с. 19 зворот-25).
Вказане також підтверджується Довідкою про ідентифікацію клієнта, сформованою 31.01.2024 року, відповідно до якої відповідач підписала кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора Q5Y1L3 - 31.01.2024 року о 10:15:02 год., відправленого на засоби зв`язку для відправки ідентифікатора, зазначені позичальником (відповідачем), а саме: 380938148674 (а.с. 15).
Згідно п. 1.1. договору, сума кредитного ліміту складає: 3 000 грн. 00 коп. Тип кредиту - кредит.
Пунктом 1.3. договору передбачено, що строк кредитування: 120 днів з 31.01.2024 року по 30.05.2024 року. Позичальник зобов`язаний повернути кредит кредитодавцю 30.05.2024 року або достроково.
Відповідно до п. 1.3.1. договору, позичальник зобов`язаний оплатити проценти в рекомендовану дату оплати, зазначену у Графіку платежів, протягом дії кредиту.
Як вбачається із п. 1.4.- 1.4.2. договору, тип процентної ставки - фіксована. Дисконтна процентна ставка становить 2, 45% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, застосовується в межах строку надання кредиту, зазначеного в п. 1.3 цього договору, але не більше перших 20 днів користування кредитом, тобто з 1 по 20 день включно. Базова процентна ставка складає 2, 45% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в п. 1.3 цього Договору, після 20 дня користування кредитом, починаючи з 21 дня користування кредитом, по день повернення кредиту.
Так, п. 1.5. договору, передбачено, що загальні витрати за кредитом: 8 879 грн. 10 коп.
Цільове призначення кредиту (мета отримання кредиту): на споживчі цілі ( п. 1.6. договору).
Згідно п. 1.7.-1.9. договору, орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладання договору становить: 168153, 19%. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладання договору становить 11 879 грн. 10 коп. Денна процентна ставка становить 2, 46642%.
Також, положеннями розділу 2 договору «ПОРЯДОК НАДАННЯ КРЕДИТУ» регулююється процедура видачі такого та ідентифікація клієнта, зокрема п. 2.1., 2.2., 2.4., 2.5., 2.17. договору передбачено, що з метою отримання кредиту клієнт самостійно ознайомлюється з діючими Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту продукту «Кредитна лінія Старт» ТОВ «ФК «Віва Капітал», розміщеними на офіційному сайті кредитодавця, створює особистий кабінет, заповнює заявку, вказуючи всі дані, визначені в заявці як обов`язкові. клієнт у особистому кабінеті на сайті https://dodam.com.ua зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, які необхідні кредитодавцю для прийняття рішення про надання чи ненадання кредиту, а також бажаний спосіб отримання кредиту. Клієнт також зобов`язаний оновлювати ці дані в особистому кабінеті не пізніше 3-х календарних днів з дня виникнення змін в таких даних. За результатами заповнення особистого кабінету здійснюється одночасна перевірка дійсності та аутентифікація платіжної картки клієнта відповідно до стандартів відповідних платіжних систем. На підставі даних, зазначених у особистому кабінеті, інформаційно-комунікаційна система кредитодавця здійснює ідентифікацію клієнта. Ідентифікація/верифікація здійснюється у спосіб передбачений Постановою НБУ № 107 від 28.07.2020 року «Про затвердження Положення про здійснення установами фінансового моніторингу» та залежно від технічних особливостей, результатів належної перевірки, умов фінансової послуги використовується один (або декілька) із зазначених способів ідентифікації та верифікації клієнта.
Пунктом 4.4.3. договору передбачено право позичальника відмовитись від цього договору протягом 14 календарних днів з дня укладення договору без пояснення причин. Таке повідомлення направляється позичальником кредитодавцю на електронну адресу кредитодавця support@dodam.com.ua або рекомендованим чи цінним листом за адресою місцезнаходження кредитодавця.
Також відповідачем було підписано паспорт споживчого кредиту, згідно якого тип кредиту: кредит; сума/ліміт кредиту: 3 000 грн. 00 коп.; строк кредитування: 120 днів; мета отримання кредиту: на споживчі цілі; процентна ставка, процентів річних: 896, 7% (2, 45% в день); тип процентної ставки: фіксована; загальні витрати за кредитом: 8 879 грн. 105 коп.; орієнтована загальна вартість кредиту: 11 879 грн. 10 коп.; реальна річна процентна ставка: 168 153, 19% (а.с. 27-28).
Факт перерахування коштів на картковий рахунок відповідача також підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Контрактовий дім» від 23.12.2025 року про успішність операції, згідно договору з ТОВ «ФК «Віват Капітал» М1805/1 від 18.05.2023 року, згідно якої 31.01.2024 року о 10 год 16 хв. перераховано грошові кошти у розмірі 3 000 грн. 00 коп. на картку № НОМЕР_1 (а.с. 36).

5.2. Щодо договору відступлення права вимоги
18.10.2024 року між ТОВ «ФК «Віва Капітал» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 18102024, у відповідності до умов якого, ТОВ «ФК «Віва Капітал» зобов`язується відступити ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги, зазначені у реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» зобов`язується їх прийняти та сплатити ТОВ «ФК «Віва Капітал» суму фінансування за таке відступлення на умовах визначених договором (а.с. 29-32).
Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 18.10.2024 року до Договору факторингу, до ТОВ «Діджи Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в сумі 11 820 грн. 00 коп., з яких: 3 000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 8 820 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками (а.с. 11).
З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 1403129499793 від 31.01.2024 року вбачається, що сума заборгованості відповідача за кредитним договором становить 11 820 грн. 00 коп., з яких: 3 000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 8 820 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками (а.с. 12-13).
Так, судом встановлено, що у ході передачі прав вимоги за факторинговим договором, право вимоги за кредитним договором № 1403129499793 від 31.01.2024 року перейшло до позивача, а спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань перед кредитодавцем за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість.

VІ. Застосоване судом законодавство та мотиви прийняття рішення
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
При цьому, суд враховує, позицію викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) від 16.06.2021 року, згідно якої реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Згідно ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, суд зазначає, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду № 524/5556/19 від 12.01.2021 року, № 732/670/19 від 09.09.2020 року, № 404/502/18 від 23.03.2020 року, № 127/33824/19 від 07.10.2020 року, № 561/77/19 від 16.12.2020 року.
У ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).
Згідно ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
У іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 524/5556/19 (провадження № 61-16243 св 20) від 12.01.2021 року: «електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині».
Окремо суд зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався чи визнавався недійсним.
З урахуванням принципу тлумачення «favor contractus» (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).
Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Також, відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст. 77-78 ЦПК України.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

VІI. Висновки суду
Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
В контексті дотримання судом стандартів мотивування слід звернути увагу на рішення «Руїз Торіха проти Іспанії» (№ 18390/91, 09.12.1994 року, §29) та «Проніна проти України» (№ 63566/00, 18.07.2006 року, § 23,25), у яких ЄСПЛ зауважив, що у рішеннях національних судів мають бути належним чином зазначені мотиви, на яких вони ґрунтуються; міра, до якої суд має виконати свій обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення; проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді.
У рішенні «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003 року, § 36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.
У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 § 58 ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені.
Надавши оцінку аргументам сторін та дослідивши матеріали справи, суд зауважує, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Водночас, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до п. 140 «Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів», затверджене постановою Правління Національного банку України 29.07.2022 року № 164 користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.
До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.
Відповідно до ч. 5 ст. 87 Закону України «Про платіжні послуги» до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до ст. 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника.
З моменту повідомлення платником емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.
З пояснень позивача та доданих доказів вбачається, що на номер мобільного телефону, вказаний позичальником, було надіслано одноразовий ідентифікатор - код підтвердження, за допомогою якого було здійснено авторизацію позичальника та підписання договору між первісним кредитором та відповідачем. Як вбачається з п. 8 кредитного договору, у його змісті зазначено персональні дані відповідача, зокрема: серія та номер паспорта - НОМЕР_3 , орган, що видав - Фрунзенським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, дата видачі - 18.10.2005 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , номер телефону - НОМЕР_4 , електронна пошта - ІНФОРМАЦІЯ_1 Кредитний договір підписано шляхом накладення електронного підпису із використанням одноразового ідентифікатора Q5Y1L3, що в інформаційно-комунікаційній системі зафіксовано як «/ ОСОБА_1 /».
До відзиву не надано доказів того, що номер телефону ОСОБА_1 НОМЕР_4 , на який було надіслано одноразовий ідентифікатор, за нею не був зареєстрований, тобто послуги зв`язку надавались оператором мобільного зв`язку знеособлено.
Аналіз матеріалів справи, зокрема кредитного договору № 1403129499793 від 31.01.2024 року, дозволяє дійти висновку, що ОСОБА_1 , як позичальник за цим договором, ідентифікувала себе в інформаційно-телекомунікаційній системі первісного кредитодавця ТОВ «ФК «Віва Капітал», надавши персональні дані, а саме: ПІБ, реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані, місце проживання, номер банківського рахунку та мобільного телефону, необхідні для формування одноразового ідентифікатора з метою укладення відповідного правочину.
Також, суд зауважує, що кредитний договір включає всі істотні умови, які передбачені для цього виду договорів.
Суд зазначає, що без отримання повідомлення на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна та пароля особистого кабінету, укладення кредитного договору було б неможливим.
Оскільки кредитний договір підписаний ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатора, який наданий їй кредитодавцем саме з цією метою, тому суд доходить переконання, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину кредитного договору.
У подальшому ОСОБА_1 у рамках кредитного договору 31.01.2024 року сформувала анкету-заяву про перерахування їй коштів у сумі 3 000 грн. 00 коп., яку первісний кредитодавець акцептував і перерахував їй вказану суму. 
Факт одержання коштів ОСОБА_1 підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Контрактовий дім», яка свідчить про перерахування 31.01.2024 року грошових коштів у сумі 3 000 грн. 00 коп. на належну ОСОБА_1 банківську картку, яку вона вказала саме з цією метою.
Окрім цього, перерахування коштів узгоджується із встановленими обставинами справи, зокрема з тим, що воно здійснено у день акцепту оферти ОСОБА_1 31.01.2024 року, а його розмір відповідає сумі, визначеній узгоджені між сторонами анкеті-заяві.
Суд критично оцінює аргументи відповідача про те, що кредитний договір вона не укладала, оскільки такі спростовуються встановленими судом обставинами та безпосередньо дослідженими доказами, які у своїй сукупності підтверджують проходження відповідачем процедури електронної ідентифікації, підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором та подальше отримання кредитних коштів на належну їй банківську картку, реквізити якої були вказані при оформленні кредиту.
Саме по собі посилання відповідача на можливе вчинення щодо неї шахрайських дій третіми особами без надання належних та допустимих доказів порушення процедури ідентифікації позичальника, несанкціонованого доступу до її персональних даних чи банківського рахунку, а також без встановлення відповідних обставин у передбаченому законом порядку, не спростовує факту укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів.
Подання заяви до правоохоронних органів саме по собі не є безумовним доказом вчинення шахрайських дій, оскільки матеріали справи не містять відомостей про встановлення відповідних осіб, повідомлення їм про підозру чи ухвалення процесуальних рішень, які б підтверджували викладені відповідачем обставини.
Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що між ТОВ «ФК «Віва Капітал» та ОСОБА_1 у передбаченому законом порядку був укладений кредитний договір, а позичальник, після отримання кредитних коштів у обумовленому розмірі, зобов`язання, що виникли з цього правочину, належним чином не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору і такий недійсним не визнано.
Обставин, які б свідчили про неправильність розрахунку заборгованості або невідповідність такого умовам кредитного договору, судом не встановлено.
Відомостей, щодо звернення відповідача до первісного кредитора чи до кредитора до якого за договором факторингу перейшло право вимоги за кредитним договором, щодо розірвання договору, повідомлення щодо неукладення нею такого договору, відповідачем не надано.
Як вбачається з матеріалів справи, що підтверджується наявними у справі доказами, відповідачем порушено умови зазначеного кредитного договору в частині своєчасного повернення коштів, тому суд дійшов висновку, що позивачем правомірно заявлено вимоги про стягнення із відповідача, як боржника, заборгованості за вказаним договором, що підтверджується наданими позивачем розрахунками, які долучено до матеріалів справи.
Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості.
Отже приймаючи до уваги те, що відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв`язку із чим вважається такою, що прострочила виконання зобов`язання, суд дійшов висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення у повному обсязі.

VIІI. Судові витрати по справі
Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

8.1. Щодо судового збору
За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд враховує, що ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0, 8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Згідно платіжної інструкції № 17121472 від 17.12.2026 року позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 442 грн. 40 коп. (а.с. 39).
З огляду на зазначене, а також те, що позовна заява була подана до суду у електронному вигляді з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», з урахування ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суд стягує з відповідача понесені позивачем витрати по оплаті судового збору із застосуванням понижуючого коефіцієнту 0, 8 у розмірі 2 442 грн. 40 коп.

8.2. Щодо витрат на правничу допомогу
Згідно положень ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, суд приймає до уваги позицію викладену у додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року загалом, та зокрема щодо обов`язку доведення неспівмірності витрат, який покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Крім цього, щодо принципу змагальності, який знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) від 27.06.2018 року, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 753/15687/15-ц від 14.11.2018 року, № 753/15683/15 від 26.09.2018 року, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 910/3929/18 від 18.06.2019 року.
Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

8.2.1. Оцінка наданих доказів та визначення суми відшкодування
Як вбачається із матеріалів справи, розрахунок витрат на правову допомогу адвоката становить 6 000 грн. 00 коп.
Так, на підтвердження надання правничої допомоги у визначеному розмірі, до матеріалів справи долучено:
- договір про надання правової допомоги № 42649746 від 01.01.2025 року (а.с. 16-18);
- додаткову угоду № 1403129499793 до договору № 42649746 про надання правової допомоги від 01.01.2025 року (а.с. 35);
- детальний опис робіт (наданих послуг) від 17.11.2025 року, відповідно до якого визначено вартість послуг у розмірі 6 000 грн. 00 коп. (а.с. 14);
- копію Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ВА № 841 (а.с. 42).
Суд приймає до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Суд враховує, що втручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому у положеннях ст. 627 ЦК України, принципу «pacta sunt servanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду № 910/15191/19 від 01.10.2020 року).
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22).
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Верховного Суду від 12.01.2023 року у справі № 910/8342/21).
Суд приймає до уваги те, що відповідач своїм правом на подачу письмових пояснень чи заперечень, а також на звернення з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не скористався, хоча положеннями п. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності відповідних витрат покладено саме на нього.
Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17).
Так, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) від 19.02.2020 року.
Також Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, усі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Окремо суд приймає правову позицію Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказану у додатковій постанові від 03.10.2024 року у справі № 357/8695/23, згідно якої для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.
Отже при визначенні суми відшкодування, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
При цьому, суд враховує, що складання позову у даній справі не потребувало аналізу великої кількості документів, справа розглянута у спрощеному провадженні без виклику сторін (у письмовому провадженні).
Так, надання правничої допомоги адвокатом у даній справі зводилося до складання та подання позовної заяви, з мінімальною кількістю доказів.
Враховуючи зазначене, результат розгляду справи у суді, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених витрат, предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, поведінку сторони під час розгляду справи, суд вважає що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню у сумі 6 000 грн. 00 коп., що відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору.
На підставі наведеного та керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 264-265, 274, 279 ЦПК України, суд -

ухвалив:

1. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 1403129499793 від 31.01.2024 року у розмірі 11 820 (одинадцять тисяч вісімсот двадцять) грн. 00 коп.

3. Стягнути  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судовий збір у розмірі - 2 442 (дві тисячі чотириста сорок дві) грн. 40 коп.

4. Стягнути  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу у сумі - 6 000 (шість тисяч) грн. 00 коп.

5. Порядок оскарження рішення суду та набрання ним законної сили.
Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

6. Відомості щодо учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (код ЄДРПОУ: 42649746, електронна пошта: info@dgfinance.com.ua, місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8);
Відповідач:  ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Текст судового рішення складено 10.06.2026 року.

Суддя/підпис/      
Згідно з оригіналом.
Суддя:        Н. М. Галайко