КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/8655/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 379/1096/25

22 травня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Рашкової Валентини Володимирівни на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Бондаренко О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання, -
в с т а н о в и в:
У червні 2025 року ОСОБА_3 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, його батьки розлучилися, він проживає разом із матір`ю - ОСОБА_5 . Відповідач у справі - ОСОБА_1 являється його батьком, на підставі рішення суду з нього стягувалися аліменти на його утримання до досягнення повноліття. Наразі він вже є повнолітнім, не одружений, не працює, адже навчається на 1 СТ курсі відділення Електротехнічне, спеціальність Електроенергетика, електротехніка та електромеханіка Таращанського технічного та економіко - правового коледжу, термін навчання з 01.09.2024 по 30.06.2027, тому потребує матеріальної підтримки зі сторони батька, адже матері важко одній забезпечувати його потреби. Він має інвалідність з дитинства 3 групи, постійно потребує лікування та реабілітації, отримує державну соціальну допомогу особам з інвалідністю, але її не вистачає. Йому невідомо де наразі працює батько та на момент пред`явлення позову між ними не досягнуто згоди з приводу сталого матеріального його утримання. 
З огляду на вище викладене просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, до закінчення свого навчання.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2025 року позов позовну заяву задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 23.06.2025 і до закінчення ОСОБА_2 навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).
Повний текст рішення складено 01 грудня 2025 року.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 26 лютого 2026 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Рашкова В.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що позивач, як особа, яка має 3 групу інвалідності, відповідно до законодавства України має пільги на навчання, також, оскільки апелянт перебував на службі у Збройних Силах України та має УБД також міг би надати його у разі необхідності, якби позивач до нього звернувся, проте цього не відбувалося. До того ж, судом першої інстанції встановлено факт того, що відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» позивачу було призначено соціальну допомогу у розмірі, яка на момент 2025 року становила 2361,00 гривень.
Зазначає, що з 2025 року апелянта було звільнено з військової служби за станом здоров`я, у ОСОБА_1 спостерігаються стійкі розлади здоров`я, його фізичний стан стрімко погіршується та жодних покращень не спостерігається та не планується. Апелянт має третю групу інвалідності та потребує постійного підтримки здоров`я медичними засобами.
Вказує на те, що після звільнення із Збройних Сил України апелянт тимчасово перебував на обліку у Білоцерківській філії Київського обласного центру зайнятості та отримував допомогу по безробіттю, проте на даний момент з обліку знятий та виплат не отримує. Пенсію апелянт також не отримує, фактично на даний момент жодних джерел доходу - не має. Працювати не може у зв`язку із численними проблемами із здоров`ям. Крім того, мати апелянта ОСОБА_6 є особою пенсійного віку, отримує лише пенсію та також потребує матеріальної допомоги, яку їй надає апелянт, оскільки більше жодних джерел матеріальної допомоги немає.
27 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він зазначав, що не погоджується з доводами апеляційної скарги.
Зазначає, що він маю статус особи з інвалідністю з дитинства. 25.11.2025р. мені встановленно 3 групу інвалідності терміном на 2 роки, через постійне погіршення стану мого здоров`я. Постійно потребую стаціонарного лікування, потребую ортопедичне взуття, ортези, на гомілковостопні суглоби стоп та взуття на ортези (як допоміжне взуття). Щодо матеріального забезпечення його мами зазначає, що вона офіційно працевлаштована, отримує заробітню плату, з якої здійснює його утримання, допомагає, забезпечує продуктами харчування, медичними ліками, канцелярським приладдям, одягом, спец взуттям та стаціонарним лікуванням.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що що ОСОБА_1 з 25 квітня 2006 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2012 року шлюб між ними було розірвано, від спільного проживання вони мають сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено матеріалами справи: копією свідоцтва про шлюб Серії № НОМЕР_1 від 25.04.2006, копією рішення суду у справі №1003/4765/12, копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 .
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 березня 2013 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 на сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.01.2013 і до досягнення дитиною повноліття, та на підставі вказаного рішення суду 05.04.2013 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист, що підтверджено копіями рішення та виконавчого листа у справі № 357/446/13-ц, провадження № 2/357/888/13.
Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а з 2015 року проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом із матір`ю - ОСОБА_5 ; має третю групу інвалідності з дитинства, йому встановлений DS:Структурна еквіноварусна клишоногість (двобічна вроджена клишоногість, стан після оперативного лікування (2006-2007 р.р.), резидульна еквіно-варусна деформація обох стоп, доформуючийц артроз суглобів передплюсни 2ст, больовий синдром, статико - динамічні порушення, перебуває на обліку в управлінні соціальної та ветеранської політики Білоцерківської райдержадміністрації та йому відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» з 27.03.2025 по 31.10.2025 було призначено державну соціальну допомогу, яка станом на травень 2025 року становила 2361,00 грн; у Державному реєстрі загальнообовязкового державного соціального страхування за період з 2000 року - 2025 рік відсутні відомості щодо особи позивача, що підтверджено матеріалами справи: копією паспорта; НОМЕР_4 від 20.08.2021, Витягом з реєстру Фурсівської територіальної громади від 26.03.2025 за № 2025/004050388, Актом про реєстрацію і проживання в м. Тараща громадян № 20 від 14.01.2025, Консультативним висновком спеціаліста КНП КОР «Київська обласна дитяча лікарня №2» від 09.08.2024 та від 03.10.2024, Висновком консультанта КНП «Білоцерківська центральна районна лікарня» Маловільшанської сільської ради від 20.05.2025, Витягом № 118/25/1023/ВТ від 25.03.2025 з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, що надсилається до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Довідкою ГУ ПФУ у Київській області від 06.06.2025, Довідкою Управління соціальної та ветеранської політики Білоцерківської райдержадміністрації від 05.06.2025.
З копії Довідки Таращанського технічного та економіко - правового фахового коледжу від 21.11.2024 за № 179 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 являється студентом І СТ курсу Електротехнічного відділення, навчається за спеціальністю Електроенергетика, електротехніка та електромеханіка, на денній формі здобуття освіти, термін навчання з 01.09.2024 по 30.06.2027.
Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за віком працездатна особа, що підтверджено копією паспорта Серії НОМЕР_3 від 07.04.1998, Довідкою Фурсівської сільської ради Білоцерківського району від 04.07.2025 за № 106/16-04.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні, навчається на денній формі здобуття освіти, що унеможливлює його працевлаштування та самостійне матеріальне забезпечення, тому він потребує фінансової допомоги батьків; мати позивача не має можливості самостійно забезпечувати сина та покривати усі витрати сина, пов`язані з навчанням, проживанням, харчуванням, забезпечення одягом, придбання необхідних канцтоварів, навчального приладдя та інших супутніх витрат; відповідач за віком працездатна особа, відзив на позов з доказами у спростування доводів позивача, доказів у підтвердження вказаних ним обставин та щодо неможливості надавати утримання на повнолітнього сина, який продовжує навчання, до суду не подав.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.
Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, декларує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття закріплено у ст. 180 СК України.
Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у Сімейному кодексі України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів саме дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина повинна зростати в умовах турботи.
Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. 199, 200, 201 СК України).
Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Згідно з положеннями ст. 200 ЦК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
Таким чином, якщо повнолітня дитина продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, батьки зобов`язані надавати матеріальне утримання для своєї дитини, задля забезпечення найкращих інтересів дитини під час її навчання.
При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження, а розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
Судом установлено, що позивач є повнолітнім сином відповідача, який після досягнення повноліття продовжує навчання за денною формою, що об`єктивно обмежує його можливість самостійно забезпечувати власні потреби та отримувати достатній дохід для належного існування. Крім того, позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи з дитинства, у зв`язку з чим потребує додаткової матеріальної підтримки, необхідної для забезпечення належних умов життя, навчання та повсякденних потреб.
Відповідно до положень статті 199 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови наявності у батьків можливості надавати таку допомогу.
Судом також враховано, що матеріальне забезпечення позивача є необхідним для продовження ним навчання, забезпечення базових життєвих потреб, лікування та соціальної адаптації, а ненадання відповідачем допомоги фактично покладає весь тягар утримання повнолітньої дитини на іншого з батьків.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання сина не надає. При цьому відповідачем подано докази проходження військової служби у Збройних Силах України та подальшого звільнення зі служби. Разом із тим належних та допустимих доказів, які б свідчили про втрату працездатності, неможливість працевлаштування чи відсутність можливості надавати матеріальну допомогу позивачу, суду не надано.
Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи продовження позивачем навчання, стан його здоров`я, потребу у постійній матеріальній підтримці, а також відсутність доказів неможливості відповідача надавати утримання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. 
Доводи апеляційної скарги колегія суддів оцінює критично та вважає такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Посилання апелянта на те, що позивач як особа з інвалідністю ІІІ групи має передбачені законодавством пільги на навчання та отримує державну соціальну допомогу, не звільняє батька від встановленого законом обов`язку утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги. Наявність у позивача окремих соціальних гарантій та виплат не свідчить про відсутність у нього потреби в утриманні та не може розцінюватися як достатнє забезпечення його життєвих потреб, пов`язаних із навчанням, проживанням, лікуванням та повсякденним існуванням.
Також суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про те, що позивач не звертався до нього за отриманням пільг як до учасника бойових дій, оскільки реалізація можливих пільг чи переваг у сфері навчання не є тотожною виконанню батьківського обов`язку щодо утримання дитини та не замінює його.
Посилання апелянта на звільнення з військової служби за станом здоров`я, наявність у нього інвалідності ІІІ групи, погіршення стану здоров`я та відсутність доходу саме по собі не є безумовною підставою для звільнення від обов`язку утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання і є інвалідом дитинства. При цьому апелянтом не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження повної втрати працездатності чи неможливості здійснювати трудову діяльність та отримувати дохід.
Колегія суддів враховує, що апелянт є особою працездатного віку, а наявність інвалідності ІІІ групи відповідно до чинного законодавства не виключає можливості працевлаштування та отримання доходу. Доказів того, що стан здоров`я апелянта унеможливлює будь-яку трудову діяльність, матеріали справи не містять.
Доводи щодо перебування апелянта на обліку в центрі зайнятості та відсутності на даний час офіційного доходу також не спростовують його обов`язку брати участь в утриманні сина. Сам по собі факт непрацевлаштування не є підставою для звільнення особи від виконання обов`язку щодо утримання дитини.
Посилання апелянта на необхідність надання матеріальної допомоги своїй матері пенсійного віку не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки обов`язок батьків щодо утримання дитини, яка продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, прямо передбачений законом та має пріоритетний характер. Крім того, належних доказів перебування матері апелянта на його утриманні матеріали справи не містять.
Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, однак не містять посилань на обставини, які б свідчили про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права або були підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Рашкової Валентини Володимирівни - залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: