УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/4491/25 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В. 
Категорія 72 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Григорусь Н.Й., Павицької Т.М., 
з участю секретаря 
судового засідання Лугини О.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 285/4491/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Виконавчий комітет Коростишівської міської ради Житомирської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 – адвоката Міхненка Сергія Сергійовича на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Михайловської А.В. у місті Звягелі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та вирішити питання судових витрат.
Позовні вимоги мотивувала тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 29 березня 2018 року було розірвано. Вказувала, що від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька ОСОБА_5 .
Ще до припинення шлюбних відносин відповідач перестав цікавитися дитиною, її матеріальним та духовним станом, не підтримував її матеріально. 
Починаючи із 16 червня 2022 року з відповідача у примусовому порядку стягуються аліменти на утримання доньки, які він не сплачує. Станом на 16 липня 2025 року заборгованість по аліментах становить 70 640,00 грн. Вироком суду від 02 січня 2024 року ОСОБА_2 притягнуто до кримінальної відповідальності за ухилення від сплати аліментів.
З 2021 року відповідач не проживає з донькою, не спілкується з нею, не приймає участі у її вихованні. Дитина перебуває на її повному утриманні та забезпеченні. Відповідач також не приймає участі у забезпеченні дитини належним рівнем освіти, не цікавиться її навчанням, успіхами, інтересами, вподобаннями, здібностями, захопленнями. Таке ставлення батька до дитини негативно впливає на її психологічний розвиток, як необхідну складову виховання.
Відповідач не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням. Усі медичні огляди проводяться лише за її участі. 
Вказувала, що не здійснює перешкод у спілкуванні дитини з батьком, однак останній не намагається навіть зв`язатися з донькою по телефону, побачитися з нею. Бездіяльність відповідача вона розцінює, як ухилення від виконання ним своїх батьківських обов`язків, тому звернулася до суду з даним позовом.
Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання малолітньої доньки ОСОБА_4 .
Контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків щодо дитини покладено на Виконавчий комітет Коростишівської міської ради Житомирської області, як орган опіки та піклування.
У поданій апеляційній скарзі, представник позивачки – адвокат Міхненко С.С., не погодившись із рішенням першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.
Представник вказує, що малолітня ОСОБА_4 вважає, що її батьком є чоловік позивачки - ОСОБА_6 , який утримує дитину, піклується про неї як свою доньку та має намір удочерити її. Свого біологічного батька ОСОБА_5 ні разу не бачила та не спілкувалась з ним.
В сім`ї ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на даний час проживає троє малолітніх осіб: ОСОБА_4 , а також її єдиноутробні сестра та брат: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
ОСОБА_3 з метою примусити відповідача утримувати малолітню ОСОБА_4 звернулась до Коростишівського районного суду Житомирської області з позовом про стягнення аліментів на дитину. Рішенням суду від 14 грудня 2022 року позов задоволений.
Разом з тим ОСОБА_2 свій батьківський обов`язок щодо утримання дитини не виконує, аліменти на дитину не сплачує. Вироком Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 січня 2024 року ОСОБА_2 засуджено за частиною 1 статті 164 КК України (злісне ухилення від сплати аліментів) до покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин.
Однак, відповідач і надалі аліменти на утримання дитини не сплачує, станом на 16 липня 2025 року мав заборгованість по їх сплаті у розмірі 70 640 грн. На момент подання апеляційної скарги заборгованість по аліментам становить 84 000 грн.
Таким чином, у якнайкращих інтересах дитини, забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, слід позбавити відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_4 .
Вказує, що висновок органу опіки та піклування від 11 листопада 2025 року, що наявний в матеріалах справи, ґрунтується на доказах, що надані позивачем до позовної заяви, які ретельно перевірені органом опіки та піклування при підготовці висновку.
Відповідач неодноразово викликався в судові засідання, останньому достовірно було відмово про розгляд справи, але ОСОБА_2 в судові засідання не з`явився, проти позову не заперечував, що свідчить про його байдужість щодо наслідків розгляду справи та рішення, яке ухвалить суд по суті позовних вимог.
Тому такий захід, що застосований судом до відповідача як попередження про необхідність зміни свого ставлення до виховання дитини, жодним чином не захистить порушені права малолітньої ОСОБА_4 . 
Поведінку відповідача змінити у кращий бік неможливо, оскільки така можливість судом уже надавалася при розгляді інших справа, а саме при вирішені позову про стягнення аліментів, а також в ході розгляду кримінального провадження про злісне ухилення від сплати аліментів, однак відповідач не вважав за потрібне щось змінювати у своїй поведінці щодо налагодження стосунків із донькою та прийняття безпосередньої участі у її вихованні.
В ході розгляду справи судом встановлено, що контакту із батьком у дитини немає і відповідач не вживає заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її розвитком та станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину навіть у воєнний стан, не надає матеріальної підтримки, а отже свідомо нехтує обов`язками батька щодо дочки.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_4 .
Крім того, позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною та побачення з нею, а також на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове про задоволення позову. Також вони надали пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмовляючи у задоволенні позову та попереджаючи ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив з необхідності забезпечення як найкращих інтересів дитини, зокрема в частині їх прав на спілкування з батьком та збереження зав`язків з ним.
Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.
Установлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 29 березня 2018 року було розірвано, що підтверджується копією рішення суду (а.с.11).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 09 січня 2019 року (а.с.10).
Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 14 грудня 2022 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання дочки ОСОБА_5 у розмірі 2 000,00 грн щомісячно, починаючи з 16 червня 2022 року і до повноліття дитини (а.с.12-13).
У зв`язку з реєстрацією шлюбу 15 серпня 2025 року позивачка змінила прізвище з ОСОБА_10 на ОСОБА_11 , що підтверджено копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_2 від 15 серпня 2025 року (а.с.50).
Станом на 16 липня 2025 року у зв`язку з несплатою аліментів за відповідачем рахується заборгованість у сумі 70 640,00 грн, що підтверджується копією Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по ВП № 70656705 (а.с.15).
02 січня 2024 року вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області ОСОБА_2 засуджено до покарання у виді громадським робіт на строк 100 годин за злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини ( аліментів (частина 1 статті 164 ККУ) (а.с.16-17).
Встановлено, що неповнолітня ОСОБА_5 проживає з матір`ю.
Відповідно до акту обстеження по факту проживання особи № 1492 від 20 червня 2025 року позивач проживає у цивільному шлюбі з ОСОБА_6 та разом виховують двох неповнолітніх дітей, одна з яких ОСОБА_5 . Зі слів заявниці та присутніх сусідів колишній чоловік ОСОБА_2 не виконує батьківських обов`язків відносно дочки ОСОБА_5 , з дитиною не спілкується, участі у її вихованні не приймає та матеріально не допомагає (а.с.19).
Відповідно до довідки Стрижівського закладу дошкільної освіти Коростишівської міської ради Житомирської області від 10 червня 2025 року дочка ОСОБА_5 відвідує даний заклад з 01 вересня 2023 року. Під час відвідування дитиною закладу батько ОСОБА_2 контакту із закладом не підтримував: жодного разу не приводив і не забирав дитину, не цікавився її справами та успіхами, не брав участі у вихованні дитини, не з`являвся на батьківські збори. Усі сімейні та побутові проблеми постійно вирішує мати дівчинки (а.с.20).
Відповідно до копії Довідки КНП «ЦПМСД «Коростишівської міської ради від 27 червня 2025 року за медичною допомогою в поліклініку зверталася виключно мама з дитиною ОСОБА_4 (а.с.21).
Рішенням виконавчого комітету Коростишівської міської ради № 372 від 11 листопада 2025 року було затверджено висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Відповідно до висновку, орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_5 (а.с.54 зворот, 55-56).
У статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно частини сьомої статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №89-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України,батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України,здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України,позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідача та умисного ухилення його від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки. Сам факт проживання батька окремо від дитини, невідвідування батьком дошкільного закладу - не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення особи батьківських прав з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом для впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків.
Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.
Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітніх дітей має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19.
При вирішенні даної справи колегія суддів звертає увагу, що органом опіки та піклування виконавчого комітету Коростишівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету № 372 від 11 листопада 2025 року, надано висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.55-56).
У висновку вказано, що ОСОБА_2 участі у житті дочки не бере, жодним чином не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не цікавиться її вихованням, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, втратив з дочкою родинний зв`язок.
Згідно змісту вказаного вище висновку, органом опіки думка відповідача ОСОБА_2 не з`ясовувалась, до органу опіки він не викликався; будь-які заходи щодо налагодження спілкування батька із дитиною органом опіки не вживались.
Наданий у даній справі висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Коростишівської міської ради має лише рекомендаційний характер та є недостатньо обґрунтованим, оскільки не містить інформації щодо підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав; не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси неповнолітньої дитини.
Відтак, даний висновок органу опіки та піклування не може бути покладений в основу судового рішення про позбавлення батьківських прав.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини є безпідставними, оскільки винної поведінки відповідача стосовно дитини в повній мірі не доведено.
Разом з тим, місцевий суд попередив відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання неповнолітньої доньки.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – адвоката Міхненка Сергія Сергійовича залишити без задоволення, а рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 21 травня 2026 року.