Справа № 343/365/24 
Провадження № 22-ц/4808/280/26 
Головуючий у 1 інстанції Андрусів І. М. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,
суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,
секретаря   Кузнєцова В.В.,
з участю   ОСОБА_1 та його представника, який представляє інтереси ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору – ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про знесення самовільно збудованої споруди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду від 24 листопада 2025 року під головуванням судді Андрусіва І.М. в м. Долина,
в с т а н о в и в:
В лютому 2024 року ОСОБА_1 та в березні 2024 року ОСОБА_2 , як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернулися з позовами до ОСОБА_3 про знесення самовільно збудованої споруди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проживають у квартирі, яка належить останній на праві приватної власності та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З лютого 2024 року на земельній ділянці, яка призначена для обслуговування їхнього багатоквартирного будинку ОСОБА_3 розпочав самочинне будівництво, з метою розміщення двох тимчасових споруд.
Згідно рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради від 19.12.2023 №845 ОСОБА_3 надано дозвіл на розміщення двох тимчасових споруд і зобов`язано розробити паспорт прив`язки тимчасової споруди.
Позивачі вважають, що таке рішення прийняте всупереч вимогам чинного законодавства. Дії ОСОБА_3 вважають такими, що порушують їхні права, як жителів цього будинку, оскільки відповідачу не було передано у користування земельну ділянку, а тому, залиття ним фундаменту із застосуванням металевого армування – є незаконним. Громадські слухання з цього приводу не проводились; відповідачем було знищено зелені насадження. Дане самочинне будівництво проводиться із порушенням протипожежних норм та норм ДБН, оскільки такі будуть знаходитись на недостатній відстані від самого багатоквартирного будинку. Також зазначають, що дані тимчасові споруди, які споруджуються відповідачем, будуть порушувати їхні права, як жителів цього будинку, оскільки створять перешкоди у користуванні прибудинковою територією.
Просили зобов`язати відповідача знести самовільно збудовану споруду, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та привести земельну ділянку до попереднього стану.
Рішенням Долинського районного суду від 24 листопада 2025 року відмовлено в задоволенні позовів ОСОБА_1 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 .
У апеляційній скарзі  ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що основною підставою для відмови в позовних вимогах було те, що земельна ділянка на якій збудований багатоквартирний будинок в АДРЕСА_1 на прибудинковій території якого ОСОБА_3 здійснено самовільне будівництво не передана у власність співвласникам цього будинку.
Однак судом не вказано та не надано оцінки того факту, що ОСОБА_3 не надано будь-якого права на користування земельною ділянкою на прибудинковій території де збудований багатоквартирний будинок, що підтверджується як показами свідків так і іншими матеріалами справи. Також відповідачем не надано жодного документа на право користування вказаною земельною ділянкою.
Твердження суду, що Долинська міська рада в особі виконавчого комітету, своїм рішенням від 19.12.2023 розпорядилась частиною земельної ділянки, суперечить чинному законодавству, оскільки розпорядження земельними ділянками не належить до повноважень виконкому, а є виключною компетенцією міської ради.
Судом не враховано, що самовільне будівництво здійснено в супереч чинному Положенню про порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Долина, затвердженого рішенням Долинської міської ради № 849- 24/2012 від 31.10.2012 року.
Апелянт зазначає, що відсутність рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки в користування та наявність обставин використання земельної ділянки комунальної власності з порушенням вимог земельного законодавства є підставою про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом демонтажу тимчасової споруди, приведення земельної ділянки у первинний стан за рахунок порушника та повернення земельної ділянки раді.
Судом не надано оцінку жодному доказу долученому до матеріалів справи. Судом вказано про відсутність доказів пошкодження зелених насаджень чи будівництва ОСОБА_3 спірної споруди. Такі твердження суперечить показам самого ОСОБА_3 , який підтвердив, що проводив будівництво, а також наданим суду відео та фото доказів, що підтверджують зняття верхнього шару землі та його вивезення, заливання суцільної бетонної плити.
Судом взагалі не надано висновку щодо самовільного будівництва споруди ОСОБА_3 в межах червоних ліній. Підтвердження будівництва оспорюваної споруди без погодження Національної поліції в межах червоних ліній підтверджується доданою копією викопіювання земельної ділянки, фотокопією «плану існуючого використання територій та існуючих планувальних обмежень» та показами ОСОБА_4 , начальника відділу містобудування та архітектури Долинської міської ради. Згідно вказаних доказів червона лінія дороги проходить на відстані 8 метрів від багатоквартирного будинку, тобто оспорювана споруда побудована в зоні червоних ліній дороги без відповідних дозволів.
Додержання встановленого законом порядку провадження підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці становить публічний (суспільний) інтерес її громади, обов`язок захисту якого покладено насамперед на представницький орган місцевого самоврядування - ту чи іншу раду, а також на створювані нею органи, а також суд.
Вважає самочинним здійснене відповідачем будівництво спірної споруди, оскільки будівництво проведене без будь-яких дозвільних документів на користування земельною ділянкою; з порушенням будівельних та пожежних норм, з порушенням положення про встановлення тимчасових споруд Долинської міської ради, яке на даний час є діючим; з порушенням приписів та вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, а також без дозволу на користування землею.
Таким самочинним будівництвом порушуються права позивача на користування прибудинковою територією.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі.
Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
ОСОБА_1 та його представник адвокат Скрипник В.Б., який також представляє інтереси ОСОБА_2 ,. апеляційну скаргу підтримали з наведених у ній мотивів.
ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи. 
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи ОСОБА_1 та його представника, який також представляє інтереси ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, ураховуючи таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_2 є подружжям (т. 1 а.с. 10), останній на праві приватної власності (1/1 частка) належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 11), і позивачі зареєстровані/проживають за цією ж адресою (т. 1 а.с. 148).
Відповідно до копії рішення Долинської міської ради Івано-Франківської області №727-20/2012 від 05.07.2012 «Про затвердження меж земельних ділянок КП «ЖЕО» (т. 1 а.с. 13, 14), затверджено, що Комунальне підприємство «Житлово – експлуатаційна організація» Долинської міської ради утримуватиме, зокрема, земельну ділянку, площею 0,3633 га, призначену для обслуговування багатоквартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно із копією рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області №845 від 19.12.2023 «Про встановлення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» (т. 1 а.с. 102, 149), яке відповідно до рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі №300/5905/24 від 11.07.2025, яке набрало законної сили 12.08.2025 (т. 2 а.с. 10-14), є чинним, відповідачу ОСОБА_3 дозволено встановити дві тимчасові споруди для провадження підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 і зобов`язано його отримати паспорти прив`язки та забезпечити утримання тимчасових споруд відповідно до правил благоустрою (по периметру 10 метрів).
Відповідно до копії листа начальника Управління благоустрою та інфраструктури Долинської міської ради Калуського району Івано – Франківської області В.Юсипа від 05.02.2024 №58 (т. 1 а.с. 12), при встановленні відповідачем ОСОБА_3 тимчасових споруд, проведення земляних робіт не передбачено. Вказане підтверджується і відповіддю голови Долинської міської ради Калуського району Івано – Франківської області І.Диріва від 05.03.2024 №14/05-13/1062 (т. 1 а.с. 90-91), у якій також зазначено, що земельна ділянка та ордер на проведення земляних робіт відповідачу не надавались. Встановлення тимчасових споруд проводиться без влаштування фундаменту, у зв`язку із чим не потребує проведення земляних робіт.
До матеріалів справи було долучено паспорти прив`язок тимчасових споруд № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , із схемами їх розміщення, які дійсні до 19.12.2028 (т. 1 а.с. 95-100).
Згідно із копією припису заступника начальника Управління благоустрою та інфраструктури Данилка М.В. від 30.09.2025 (т. 2 а.с. 30), при перевірці було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 в м. Долина, на майдані ОСОБА_5 залив фундамент під тимчасову споруду і його зобов`язано провести демонтаж цього фундаменту. Однак, в листі від 10.11.2025 №01-01-13/511 (т. 2 а.с. 35), начальник цього ж Управління В.Юсип зазначив, що із врахуванням того, що рішення виконавчого комітету міської ради №845 є чинним, вказаний припис від 30.09.2025 вважається таким, що вичерпав свою дію.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Саме суди є останньою правовою інстанцією в державі, в якій кожен громадянин за необхідності шукає захисту своїх прав, свобод та інтересів.
Частиною 1 статті 2 Цивільно процесуального кодексу України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (п. 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (п. 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (п. 7.23)).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у п. 6.6., 6.7. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Аналіз норм процесуального права, а також норм ст. 4, 15, 16 ЦК України дає підстави суду стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь - яке право особи, а саме порушене.
Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.
Відмовляючи у задоволенні позовів  ОСОБА_1 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору – ОСОБА_2 суд першої інстанції вказав на те, що в цій справі, позивачем ОСОБА_1 та третьою особою із самостійними вимогами - ОСОБА_2 не доведено ознак самочинності будівництва, порушення їх прав таким будівництвом та факту будь-якого будівництва, спорудження, встановлення споруд відповідачем ОСОБА_3 біля будинку, в якому проживають позивачі.
Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивачів є безпідставними. 
З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Щодо доводів апелянта про те, що судом не вказано та не надано оцінки факту того, що ОСОБА_3 не надано будь-якого права на користування земельною ділянкою на прибудинковій території де збудований багатоквартирний будинок, і відповідачем не надано жодного документа на право користування вказаною земельною ділянкою слід зазначити наступне.
Встановлено, що ОСОБА_1 та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_2 є жителями квартири багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 є власницею цієї квартири. На земельній ділянці, яка призначена для обслуговування цього багатоквартирного будинку та яка перебуває на утриманні Комунального підприємства Долинської міської ради «ЖЕО», виконавчим комітетом міської ради, ОСОБА_3 надав дозвіл на встановлення тимчасових споруд.
Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.
Згідно із ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Виконавчий комітет Долинської міської ради рішенням №845 від 19.12.2023, яке станом на день ухвалення даного рішення є чинним, розпорядився частиною земельної ділянки, яка перебуває в управлінні її комунального підприємства. Вказане рішення є ненормативним правовим актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом його використання шляхом реалізації наданого ОСОБА_3 дозволу на встановлення тимчасових споруд. При цьому відповідач мав законні очікування щодо права провадження своєї підприємницької діяльності, маючи правомірно видані йому відповідні паспорти прив`язки на розміщення тимчасових споруд, які є чинними.
Матеріали справи не містять доказів, що земельна ділянка, на якій знаходиться багатоквартирний будинок в якому проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , передана у власність співвласникам цього будинку і таких суду не надано позивачами.
Таким чином, місце, яке відведене ОСОБА_3 для встановлення тимчасових споруд знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває в управлінні структурного підрозділу міської ради та не належить на праві власності чи користування ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 та співвласникам цього будинку.
В свою чергу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели належними та допустимими доказами факту порушення їх прав, як власника та жителів квартири в багатоквартирному будинку.
Доводи апелянта про те, що наявність обставин використання земельної ділянки комунальної власності з порушенням вимог земельного законодавства є підставою про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом демонтажу тимчасової споруди, приведення земельної ділянки у первинний стан за рахунок порушника та повернення земельної ділянки раді не заслуговують на увагу.
Позивачами не доведено жодними доказами, що встановлені на їх думку відповідачем тимчасові споруди впливають на їхнє життя, перешкоджають їм у праві пересування, проїзду і це безпосередньо впливає на їхнє житло, приватне або сімейне життя.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надали суду доказів того, що така споруда існує. Зокрема свідок ОСОБА_6 , який є жителем будинку в якому проживають позивач і третя особа із самостійними вимогами, в засіданні суду першої інстанції вказував, що на даний час ОСОБА_3 не встановлено жодних споруд.
Доводи апелянта про те, що здійснене відповідачем будівництво споруди є самочинним, є необґрунтованими.
Оскільки ст. 376 ЦК України зазначено, що за наявності ознак самочинного будівництва, але без доведеності факту порушення прав особи таким будівництвом, вимога цієї особи про його знесення не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції в цій справі не встановив ознак самочинності будівництва тимчасових споруд чи порушення прав позивачів таким будівництвом і самого факту будівництва, спорудження, встановлення будь-яких споруд відповідачем ОСОБА_3 . З такими доводами суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Долинського районного суду від 24 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 07 травня 2026 року.

Суддя-доповідач:       І.В. Бойчук
Судді:         О.В. Пнівчук           О.О. Томин