ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 947/17520/26
Провадження № 3/947/1861/26

08.06.2026 року м. Одеса

Cуддя Київського районного суду м. Одеси Іванчук В.М., розглянувши адміністративні матеріали, що надійшли з Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції відносно:
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП (протокол серії ЕПР1 № 644457 від 19.04.2026 року) – 

ВСТАНОВИВ:

В третє, протягом року, а саме: 19.04.2026 року о 00:40 год., за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, біля будинку № 14-Г, водій ОСОБА_1 (далі – особа, що притягується до адміністративної відповідальності), керував автомобілем марки «MITSUBISHI», номерний знак НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів марки «DRAGER ALCOTEST» відповідно до якого у останнього виявлено 1,11%о (проміле) алкоголю.
 
За таких обставин особа, що притягується до адміністративної відповідальності порушила п.2.9 «Правил дорожнього руху» України, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП.
Згідно п.2.9(а) «Правил дорожнього руху» України, водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
В судове засідання особа, що притягується до адміністративної відповідальності не з`явилася, про дату та час судового розгляду була повідомлена завчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила.
З огляду на вищезазначене, з урахуванням вимог статті 268 КУпАП, суд доходить висновку про можливість розгляду справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за умови її належного повідомлення про дату, час і місце судового розгляду та відсутності поважних причин неявки.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталена практика Європейського суду з прав людини є складовою національного законодавства України та підлягають обов`язковому застосуванню судами як джерело права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, право на справедливий суд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не виключає можливості встановлення державами-учасницями певних процесуальних правил, у тому числі обмежень і заборон, спрямованих на забезпечення належного перебігу судового розгляду. Такі процесуальні обмеження визнаються допустимими за умови, що вони переслідують легітимну мету, є пропорційними поставленій цілі та не позбавляють особу самого змісту права на доступ до суду.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно наголошує, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати регулюванню з боку держави. Запровадження процесуальних вимог, зокрема щодо строків звернення до суду, порядку участі у судовому засіданні, форми подання процесуальних документів, є виправданим за умови, що такі вимоги мають законну мету, не є надмірними та не зводять нанівець саму сутність права на судовий захист.
Однією з ключових складових права на справедливий судовий розгляд є дотримання принципу розумного строку розгляду справи. У практиці Європейського суду з прав людини неодноразово підкреслювалося, що держава зобов`язана організувати свою судову систему таким чином, щоб забезпечити ефективний та своєчасний розгляд справ з урахуванням складності провадження, поведінки сторін, дій органів державної влади, а також значення справи для особи, яка притягається до відповідальності.
Водночас обов`язок забезпечення розумних строків судового розгляду покладається не лише на державу, але й на учасників судового провадження. Усталена практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що сторони повинні проявляти належну процесуальну сумлінність і активність, зокрема своєчасно з`являтися у судові засідання, цікавитися перебігом розгляду своєї справи, використовувати процесуальні права добросовісно та не вдаватися до дій, спрямованих на штучне затягування провадження.
Європейський суд з прав людини також послідовно зазначає, що процесуальні гарантії, передбачені Конвенцією, не можуть тлумачитися як підстава для зловживання правом на судовий захист. У випадках, коли поведінка сторони свідчить про навмисне ігнорування судових викликів, ухилення від участі у розгляді справи або інше недобросовісне використання процесуальних прав, держава вправі застосовувати відповідні процесуальні механізми з метою забезпечення ефективності правосуддя. Такі обмеження визнаються сумісними з вимогами статті 6 Конвенції за умови їх пропорційності та збереження суті права на справедливий суд.
З урахуванням наведеного, а також з метою дотримання принципу розумного строку розгляду справи та недопущення зловживання процесуальними правами, суд вважає, що розгляд справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, у даному випадку не порушує її права на справедливий судовий розгляд та відповідає вимогам національного законодавства і стандартам, сформованим у практиці Європейського суду з прав людини.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у сукупності, приходить до переконання, що в діях особи, що притягується до адміністративної відповідальності вбачається склад адміністративного правопорушення, передбачений ч.3 ст.130 КУпАП.
Крім того, обставини правопорушення й вина правопорушника підтверджуються також зібраними в порядку ст. 251 КпАП України доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення, яким зафіксоване місце, час вчинення та суть адміністративного правопорушення та сукупністю досліджених матеріалів, доданих до вказаного протоколу, в тому числі й відеозаписом з місця події.
Суд при накладенні адміністративного стягнення враховує: ступінь суспільної небезпеки правопорушення, особистість правопорушника, ступінь його провини, майновий стан, а також те, що умисні дії правопорушника були направлені на порушення безпеки руху з використанням джерела підвищеної небезпеки - автомобіля.
Враховуючи викладене, а також ступінь небезпеки, викликану тим, що особа, що притягується до адміністративної відповідальності керувала транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, суд вважає, що необхідним і достатнім адміністративним стягненням для правопорушника буде у вигляді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, з метою подальшого запобігання правопорушень та виховування особи в дусі дотримання «Правил дорожнього руху України».
Відповідно до ЗУ «Про судовий збір», судовий збір стягується із особи, яка притягується до адміністративної відповідальностіу разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення.
Разом із тим, нормами п. 12 ч. 1ст. 5 ЗУ «Про судовий збір`встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.
Оскільки особа, що притягується до адміністративної відповідальності являється військовослужбовцем, тому підлягає звільненню від сплати судового збору.
Судове рішення було виготовлено та направлено до Єдиного державного реєстру судових рішень із затримкою. Це зумовлено систематичними відключеннями електроенергії, спричиненими повномасштабною збройною агресією рф проти України, а також необхідністю забезпечення розумного балансу між терміновістю розгляду невідкладних судових справ та дотриманням процедур, передбачених законодавством.
На підставі вищевикладеного,керуючись ст.ст. 268, 279, 280, 283, 284, ч.3 ст. 130 КпАП України, п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» -

ПОСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1  визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП та піддати адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів на строк 10 (десять) років.
Стягнути ОСОБА_1  судовий збір на користь держави у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених на перше січня 2026 року, що складає 665, 60 (шістсот шістдесят п`ять) гривень (шістдесят) копійок.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.
Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови до Одеського апеляційного суду через Київський районний суд м. Одеси.
Постанова пред`являється до виконання протягом трьох місяців.

Суддя Київського районного
суду м. Одеси  Іванчук В. М.