Ухвала
Іменем України

15 червня 2026 року
м. Київ

справа № 541/4231/25
провадження № 61-6956ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Коротенка Є. В., 

розглянувши касаційну скаргу адвоката Фабра Євгенія Альбертовича як представника ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» (далі - ТОВ «Укр Кредит Фінанс») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 14 березня 2024 року № 1364-8393 у розмірі 83 000,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 18 000,00 грн, заборгованість за процентами - 65 000,00 грн.

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області рішенням від 29 грудня 2025 року позов задовольнив частково. Стягнув із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 14 березня 2024 року № 1364-8393 у розмірі 30 764,00 грн, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом - 18 000,00 грн, простроченої заборгованості за нарахованими процентами - 12 764,00 грн. У решті позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Фарбо Є. А. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою разом із клопотанням про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору, в якому посилався на її скрутний майновий стан, оскільки вона є пенсіонеркою та має незначний річний дохід. Крім того представник заявника посилався на необхідність застосування частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». На підтвердження майнового стану ОСОБА_1 надав довідку про доходи від 07 січня 2026 року № 3105 1215 5274 2199, видану Миргородським об`єднаним управлінням ПФУ в Полтавській області ОСОБА_1 щодо розміру пенсії по інвалідності за період з 01 січня 2025 року до 31 грудня 2025 року.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 22 січня 2026 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Фабра Є. А. про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору відмовив. Апеляційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків десять днів з дня отримання копії ухвали, а саме - для надання доказів про отримання (неотримання) ОСОБА_1 інших видів доходу (заробітку) або документ про сплату судового збору у розмірі 4 542 грн, і роз`яснив заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

На виконання вимог ухвали суду представник ОСОБА_1 - адвокат Фабро Є. А. подав до апеляційного суду клопотання про витребування доказів, у якому просив витребувати у органу ДПС відомості про доходи ОСОБА_1 , оскільки остання об`єктивно не має можливості отримати їх самостійно.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 22 квітня 2026 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Фабра Є. А. на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 грудня 2025 року визнав неподаною та повернув заявнику.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що заявником у встановлений судом строк не усунуто недоліки апеляційної скарги.

22 травня 2026 року адвокат Фабро Є. А. як представник ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіславу до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд надмірно формально застосував статті 185, 357 ЦПК України та фактично позбавив заявника права на апеляційний перегляд. 
Суд не розглянув належним чином клопотання про звільнення відповідача від сплати судового збору та не застосував статтю 8 Закону України «Про судовий збір». ОСОБА_1 є пенсіонеркою, отримує пенсію по інвалідності, яка за 2025 рік становить 39 190,00 грн, а тому 5 відсотків її річного доходу становить 1 959,50 грн. Судовий збір за подання апеляційної скарги становив 4 542,00 грн, тобто більше ніж 5 відсотків річного доходу відповідача, про що саме по собі свідчить про суттєвий фінансовий тягар. Апеляційний суд, відмовляючи у фактичному доступі до апеляційного перегляду, не навів мотивів, чому за наявності заявленого клопотання та очевидної необхідності перевірити майновий стан відповідача неможливо було застосувати більш м`який процесуальний механізм: звільнення від сплати збору, зменшення розміру збору, відстрочення або розстрочення його сплати. Суд обмежився висновком про ненадання доказів у встановлений строк, але не врахував, що сторона одночасно просила суд сприяти в отриманні таких доказів.

Апеляційний суд неправильно підійшов до питання витребування доказів щодо доходів відповідачки. Представник відповідача подав клопотання про витребування доказів щодо доходів ОСОБА_1 від органу ДПС. У цій ситуації суд мав розглянути клопотання через призму забезпечення доступу до апеляційного суду та недопущення надмірного формалізму.Суд, розглядаючи питання про судовий збір, не повинен створювати ситуацію, коли особа, яка заявляє про неможливість сплати збору, фактично позбавляється апеляційного перегляду лише тому, що не встигла отримати документ від органу державної влади у короткий строк, визначений ухвалою про залишення скарги без руху. Навіть якщо апеляційний суд вважав клопотання про витребування доказів недостатньо обґрунтованим, він мав надати оцінку всім доводам клопотання про звільнення від судового збору, а також розглянути можливість продовження строку для подання доказів або застосування відстрочення сплати збору до вирішення апеляційної скарги. Натомість суд обрав найбільш суворий наслідок - повернення апеляційної скарги, чим заблокував розгляд справи по суті в апеляційній інстанції.

Суд не надав оцінки споживчому характеру спору та доводам про звільнення від збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки спір у цій справі виник із договору споживчого кредитування. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 оскаржувала рішення суду першої інстанції саме з мотивів порушення її прав як споживача фінансових послуг: незаконного та непропорційного нарахування процентів, застосування несправедливих умов договору, а також неврахування спеціальних гарантій, пов`язаних зі статусом членів сім`ї військовослужбовців на момент укладення договору.

Вказані обставини є істотними, оскільки стосуються не формальної технічної помилки, а доступу особи до суду апеляційної інстанції. Повернення апеляційної скарги призвело до того, що рішення суду першої інстанції не було перевірене апеляційним судом, хоча апеляційна скарга містила конкретні доводи щодо неправильного застосування норм матеріального права та захисту прав споживача.

Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ухвала суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги заявнику не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вимоги щодо форми і змісту апеляційної скарги встановлено статтею 356 ЦПК України.

Згідно із пунктом 2 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються копії скарги та доданих письмових матеріалів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, якщо така скарга та додані матеріали подаються до суду в електронній формі через електронний кабінет. У разі подання скарги та доданих матеріалів в електронній формі через електронний кабінет до неї додаються докази надсилання її копії та копій доданих матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень стаття 43 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України встановлено, що до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Звертаючись з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, адвокат Фабро Є. А. як представник ОСОБА_1 посилався на скрутний майновий стан ОСОБА_1 , оскільки вона є пенсіонеркою та має незначний річний дохід. Крім того представник заявника посилався на необхідність застосування частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини першої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з положеннями статті 12 ЦПК України, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Положення Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Суд апеляційної інстанції дослідив надані представником ОСОБА_1 - адвокатом Фаброю Є. А. копії документів та навів в оскаржуваній ухвалі відповідні мотиви, з яких не вважав такі докази належними та достатніми для звільнення від сплати судового збору. Зокрема, вказав, що апелянтом не надано будь-яких доказів щодо реального майнового стану ОСОБА_1 загалом, оскільки довідка про доходи, видана Миргородським об`єднаним управлінням ПФУ в Полтавській області, не містить повної інформації про дійсний майновий стан заявника.

Крім того, частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18) зазначила, що споживач звільняється від сплати судового збору як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Отже, від сплати судового збору за подання позовів, апеляційної (касаційної) скарги споживачі звільнені лише у разі, якщо вони виступають у процесуальному статусі позивачів, а не відповідачів. Тобто відповідачі при подачі апеляційної чи касаційної скарги мають сплачувати судовий збір за ставками, встановленими Законом України «Про судовий збір».

Враховуючи, що ОСОБА_1 є відповідачем у цій справі, апеляційний суд обґрунтовано відхилив її доводи про те, що вона на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, та правильно зазначив про необхідність сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги.

Таким чином, встановивши, що протягом визначеного судом строку вимоги ухвали Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2026 року про залишення апеляційної скарги без руху виконані не були, суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши положення статей 185, 357 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення апеляційної скарги заявнику, не порушивши при цьому право ОСОБА_1 на доступ до суду.

Відповідно до частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Тлумачення частини шостої, сьомої статті 357 ЦПК України, частини третьої статті 185 ЦПК України свідчить, що якщо недоліки апеляційної скарги не усунуті, у строк, встановлений судом, то апеляційна скарга повертається судом.

Доводи представника заявника в касаційній скарзі про те, що апеляційний суд неправильно підійшов до питання витребування доказів щодо доходів ОСОБА_1 від органу ДПС є безпідставними, оскільки відповідно до статей 12, 13 ЦПК України саме на сторони покладено обов`язок доказування та подання доказів.

Інші аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду, правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити. 

При цьому, Верховний Суд враховує, що повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню з апеляційною скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення, тому порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відсутні.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання представника заявника про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги. 

Керуючись частиною четвертої статті 394 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Фабра Євгенія Альбертовича як представника ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

І. А. Воробйова

Є. В. Коротенко