Справа № 452/1020/25 Головуючий у 1 інстанції: Івасенко С.М. 
Провадження № 22-ц/811/3203/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 травня 2026 року м. Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В.,
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:
19.03.2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, оформленим розпискою позичальника від 21.10.2024 року, в розмірі 415098 грн. та проценти за користування позикою в розмірі 18055 грн. 08 коп., що в загальному становить 433153 грн. 08 коп. 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 21.10.2024 року позичив відповідачу 10000 доларів США, що підтверджується власноручно написаною відповідачем борговою розпискою, які останній зобов`язувався повернути до 21.02.2025 року.
У зв`язку з тим, що відповідач у встановлений строк позику не повернув, позивач вважає, що має право на стягнення основного боргу та процентів за користування позиченими коштами у розмірі 13% річних за період з 21.10.2024 року та у розмірі 13,5% річних за період з 13.12.2024 року по 21.02.2025 року, що дорівнює обліковій ставці НБУ у зазначені періоди.
Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 серпня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за позикою в сумі 415098 грн.
В іншій частині позову – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 4150 грн. 91 коп. судового збору.
Додатковим рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 05 вересня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 7666 грн. 40 коп. витрат на правничу допомогу. 
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2 , просив його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Зазначає, що він та його представник неодноразово наголошували на необхідності витребування у позивача оригіналу розписки, а оскільки суд не дослідив оригіналу розписки, то, відповідно, не мав підстав для задоволення позову. 
Окрім того, наголошує, що твердження суду про те, що його адвокат не заперечив факту складання ним (відповідачем) розписки та існування боргу, не відповідає дійсності. 
Також звертає увагу, що в розписці не зазначено, для чого саме передавалися кошти, в борг чи з іншою метою. 
Додає, що наскільки йому відомо, оригінал розписки у позивача відсутній, саме тому вони клопотали про представлення суду оригіналу даного документу.
02.12.2025 року позивач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта. 
В судове засідання апеляційного суду 05.05.2026 року відповідач не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у його відсутності.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 14.05.2026 року о 12:50.
Заслухавши пояснення сторони позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України).
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей.
Отже, письмова форма договору позики, внаслідок його реального характеру, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Статтею 545 ЦК України встановлено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, у статті 545 ЦК України закріплено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. 
У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року (справа №544/174/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) зазначено, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона – позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона – позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) зроблено висновок, що стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Судом встановлено, що 21.10.2024 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, оформлений розпискою відповідача, згідно з яким відповідач отримав у позику від позивача грошові кошти в сумі 10000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 21.02.2025 року.
Факт написання такої розписки відповідачем не спростовано. 
Письмових доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів відповідачем не надано і про це в самій розписці нічого не відображено.
Оригінал розписки, яка наявна в позивача, досліджений апеляційним судом у судовому засіданні і в ній відсутні відмітки про виконання позичальником свого обов`язку по поверненню позики.
Надана розписка позичальника містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані про умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням його повернення у визначений строк та дату отримання грошових коштів.
Отже, факт отримання відповідачем від позивача позики на суму 10000 доларів США, що на момент подання позову, згідно офіційного курсу НБУ (41,5098 грн. за 1 долар США) становило 415098 грн., підтверджується написаною відповідачем розпискою, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення вказаного позову позивача в цій частині.
Доводи відповідача про те, що у розписці не вказано, для якої мети надавалась позика, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки наведеними вище нормами матеріального права не визначено такої умови, як обов`язкової, при укладенні договору позики.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку дослідженим у справі доказам, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, і не допустив порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 серпня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухваленняя, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 19 травня 2026 року.

Головуючий       С.М. Бойко

Судді:        С.М. Копняк

А.В. Ніткевич