ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2026 року 
м. Харків
справа № 645/4726/25
провадження № 22-ц/818/2176/26 
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів колегії – Маміної О.В., Мальованого Ю.М.
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальність «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» 
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2025 року у складі судді Алтухової О.Ю. –
ВСТАНОВИВ:
У липні 2025 року ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС», від імені та в інтересах якого діє представник – ліквідатор Мухутдінов Р.Д., звернулось до суду через підсистему «Електронний суд» з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просило: - визнати недійсним договір (серія та номер: 678. виданий 16.07.2024) дарування житлового будинку з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м. житловою площею 117.5 кв .м. та земельної ділянки з кадастровим номером 6310138500:14:001:0131, площею 0.15 га за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ); - визнати недійсним договір (серія та номер: 283, виданий: 07.07.2025) дарування житлового будинку з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м. житловою площею 117.5 кв .м. та земельної ділянки з кадастровим номером 6310138500:14:001:0131, площею 0.15 га за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ); - застосувати наслідки недійсності правочинів шляхом повернення/витребування у ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) майна: житлового будинку з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м., житловою площею 117,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 128479563101 за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером 6310138500:14:001:0131, площею 0.15 га за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2970709863101, у власність ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ); судові витрати просять покласти на відповідачів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в провадженні Господарського суду Харківської області знаходиться справа №922/2052/22 про банкрутство ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС». 14 лютого 2023 року постановою Господарського суду Харківської області по зазначеній справі було визнано ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців. Призначено ліквідатором ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» арбітражного керуючого Мухітдінова Р.Д. 6 червня 2024 року в межах справи про банкрутство №922/2052/22 ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» було подано позовну заяву до ФОП ОСОБА_1 щодо стягнення з нього суми дебіторської заборгованості. Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) позовні вимоги були задоволені та стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь позивача суму передплати у розмірі 1 232 000,00 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 14784,00 грн. У процесі виконання даного судового рішення було встановлено відсутність у ФОП ОСОБА_1 достатніх коштів на банківських рахунках або іншого ліквідного рухомого та нерухомого майна, за рахунок якого можливо було б задовольнити вимоги стягувача. Таким чином, рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) наразі знаходиться у стані фактичної неможливості його виконання. Натомість, у ході виконавчого провадження стало відомо, що після відкриття судового провадження у справі № 922/2052/22 (922/1985/24), ОСОБА_1 уклав договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, в результаті чого було відчужено єдине майно ОСОБА_1 , на яке можна було б звернути стягнення в межах виконавчого провадження № 76740798. Спірний правочин, що здійснений боржником ОСОБА_1 має ознаки фраудаторного правочину, тобто такий, що укладений на шкоду кредитору – ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» з метою ухилення від виконання зобов`язань.
Рішенням Немишлянського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2025 року позовні вимоги ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» задоволено частково. 
Визнано недійсним договір дарування (серія та номер: 678, виданий 16.07.2024) житлового будинку з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м. житловою площею 117.5 кв .м. та земельної ділянки з кадастровим номером 6310138500:14:001:0131, площею 0.15 га за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відновлено становище, яке існувало до порушення та застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом повернення від ОСОБА_3 житлового будинку з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м., житловою площею 117,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 128479563101 за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером 6310138500:14:001:0131, площею 0.15 га за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2970709863101, у власність ОСОБА_1 .
У задоволенні решти вимог позову відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальність «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» судові витрати в сумі 6176,00 грн – по 2058,67 грн з кожного. 
Рішення обґрунтовано тим, що договір дарування від 07.07.2025 року був укладений сином боржника ОСОБА_2 (обдарованим за договором від 16.07.2025 року) з його рідною сестрою ОСОБА_3 , тобто дочкою боржника ОСОБА_1 .. Доказів об`єктивної неможливі бути обізнаною про можливу незаконність вибуття майна з володіння боржника, відповідачкою ОСОБА_3 не надано. Таким чином, у даному випадку відсутні підстави для висновку про добросовісність останнього набувача. Учасники цивільних відносин (сторони договору дарування від 16.07.2024 року) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (тобто вказаний договір) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 і зумовив настання негативних наслідків для ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС». Суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання недійсним договору дарування від 07.07.2025 року, оскільки у цій справі ефективним та достатнім способом захисту права/інтересу кредитора є вимога про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення. 
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неправильно встановив характер спірних правовідносин, не повно встановив обставини у справі, зробив висновки що не відповідають дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Зазначив, що повноваження позивача були обмежені строком у 12 місяців, тобто до 14.02.2024. Матеріали справи не містять ухвали Господарського суду про продовження процесуальних строків. Таким чином позовна заява була подана після спливу повноважень ліквідатора - арбітражного керуючого Мухітдінова Р.Д. На час укладання договору дарування квартири, право відповідача розпоряджатись майном не було обмежено, тому він діяв добросовісно. Обдарований був зареєстрований у будинку і не має іншого місця проживання. Позивач не має жодного відношення до оспорюваного договору дарування та ним не виконані всі можливості для стягнення з відповідача суми боргу у межах виконавчого провадження. 
13.03.2026 представник Мухітдінов Р.Д., який діє в інтересах ТОВ «Компанія Альтекс» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін. Зазначив, що викладені відповідачем доводи висновків суду не спростовують. Відповідно до вимог закону процедура ліквідації завершується затвердженням звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, про що суд постановляє відповідну ухвалу. У господарській справі справі №922/2052/22 даної процесуальної дії ще не відбулося. Сам по собі факт спливу встановленого судом строку ліквідаційної процедури не свідчить про припинення повноважень ліквідатора та не позбавляє його права здійснювати передбачені законом дії, спрямовані на виявлення, повернення та збереження майна боржника. Ухвалою Господарського суду від "02" березня 2026 р. по справі № 922/2052/22 було призначено звіт ліквідатора до розгляду"09" квітня 2026 о 10:20, тому ліквідаційну процедуру не завершено. Позивач вжив всі можливі та передбачені законом заходи щодо стягнення з боржника ОСОБА_1 грошових коштів у межах виконавчого провадження. Однак, вони не понесли за собою очікуваних результатів. Укладення спірного договору дарування мало наслідком вибуття з власності боржника єдиного ліквідного майна, за рахунок якого могло бути забезпечено виконання рішення суду, що фактично зробило боржника неплатоспроможним та створило перешкоди для задоволення вимог кредитора.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та представника апелянта, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи постановою Господарського суду Харківської області від 14.02.2023 року у справі № 922/2052/22 припинено процедуру розпорядження майном боржника - ТОВ "Компанія Альтекс". Припинено повноваження розпорядника майна боржника ТОВ "Компанія Альтекс" арбітражного керуючого Мухітдінова Р.Д. Визнати товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Альтекс" банкрутом та відкрити ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців. З дня ухвалення господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури: господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу, крім укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу у процедурі ліквідації тощо; строк виконання всіх грошових зобов`язань банкрута вважається таким, що настав; у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань, у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури; припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута; відомості про фінансове становище банкрута перестають бути конфіденційними чи становити комерційну таємницю; продаж майна банкрута допускається в порядку, передбаченому цим Кодексом; скасовуються арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, та інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається; припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, члени виконавчого органу (керівник) банкрута звільняються з роботи у зв`язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (органу, уповноваженого управляти майном) майна банкрута, призначено ліквідатором товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Альтекс" арбітражного керуючого Мухітдінова Рустама Джурайовича (свідоцтво № 1759 від 30.03.2016). Встановлено ліквідатору основну грошову винагороду в розмірі трьох мінімальних заробітних плат за кожний місяць виконання повноважень. Постановлено оприлюднити повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, текст якого додається. Зобов`язано посадових осіб банкрута протягом 15 днів з дня призначення ліквідатора передати бухгалтерську та іншу документацію, печатки і штампи, матеріальні та інші цінності банкрута ліквідатору. У разі ухилення від виконання зазначених обов`язків відповідні посадові особи банкрута несуть відповідальність відповідно до закону. Ліквідатор має право замовити виготовлення дублікатів печатки та штампів у разі їх втрати. Зобов`язано ліквідатора закрити всі рахунки банкрута в установах банку та відкрити або переоформити один основний рахунок для проведення розрахунків з кредиторами, виконати інші дії, передбачені статтями 59-67 Кодексу України з процедур банкрутства. Зобов`язано ліквідатора в строк до 14.02.2024 виконати ліквідаційну процедуру та після завершення всіх розрахунків з кредиторами подати до господарського суду звіт та ліквідаційний баланс, до якого додаються: відомості за результатами інвентаризації майна боржника та перелік ліквідаційної маси; відомості про реалізацію об`єктів ліквідаційної маси з посиланням на укладені договори купівлі-продажу; копії документів, що підтверджують відчуження активів боржника під час ліквідаційної процедури (у тому числі протоколи про проведення аукціону, договори купівлі-продажу, акти приймання-передачі майна, акти про придбання майна на аукціоні тощо); реєстр вимог кредиторів з даними про розміри погашених вимог кредиторів; документи, що підтверджують погашення вимог кредиторів; довідка архівної установи про прийняття документів, які відповідно до закону підлягають довгостроковому зберіганню ( т.1 а.с. 15 – 16).
Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Альтекс" в особі ліквідатора Мухітдінова Р.Д.; стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Альтекс" суму передплати у розмірі 1232000,00 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 14784,00 грн (т.1 а.с. 17-19).
Із вказаних судових рішень вбачається, що ліквідаційна процедура триває понад строки, зазначені у постанові Господарського суду Харківської області від 14.02.2023 року у справі № 922/2052/22, а рішення від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) ухвалене судом саме в межах цієї ліквідаційної процедури.
05.12.2024 року Господарським судом Харківської області видано наказ на примусове виконання рішення від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (т.1 а.с. 20). 
03.02.2025 року ліквідатором ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» Мухітдіновим Р.Д. направлено запит приватному виконавцю Кудряшову Д.В. про здійснені заходи щодо примусового виконання рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) (т.1 а.с. 21).
На вказаний запит отримано відповідь 11.02.2025 року за № 76740798/6197, з якої, з якої вбачається, що виконавче провадження на виконання Рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) відкрите на підставі заяви стягувача 09.12.2024 року та зазначено заходи, вчинені приватним виконавцем на виконання рішення (т.1 а.с. 22-23)
29.05.2025 року ліквідатором ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» Мухітдіновим Р.Д. направлено запит приватному виконавцю Кудряшову Д.В. про необхідність здійснення заходів для примусового виконання рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24), а саме: отримати інформацію чи було зареєстроване за ФОП ОСОБА_1 будь-яке майно в період часу з 11.06.2024 (дата відкриття провадження у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) по 11.02.2025 року (т.1 а.с. 24). 
На запит отримано відповідь, датовану 03.06.2025 року за № 76740798/34410, з якої, зокрема, вбачається, що в період часу з 11.06.2024 по 11.02.2025 за боржником ОСОБА_1 було зареєстроване нерухоме майно, зокрема, житловий будинок з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м. житловою площею 117,5 кв.м та земельної ділянки з кадастровим номером 6310138500:14:001:0131, площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з Інформаційної довідки № 429358170 від 30.05.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за РНОКПП НОМЕР_1 (т.1 а.с. 25,26-32).
Відповідно до договору дарування від 16.07.2024 року (серія та номер: 678, виданий 16.07.2024) укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , житловий будинок з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м житловою площею 117,5 кв.м та земельна ділянка з кадастровим номером 6310138500:14:001:0131, площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 , передані в дар ОСОБА_2 (родинний зв`язок між вказаними особами - батько та син) (т.1 а.с. 56-57). 
Відповідно до договору дарування від 07.07.2025 року (серія та номер: 283, виданий 07.07.2025) укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , житловий будинок з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м житловою площею 117,5 кв.м та земельна ділянка з кадастровим номером 6310138500:14:001:0131, площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 , передані в дар ОСОБА_3 (родинний зв`язок між вказаними особами – рідні брат та сестра) (т.1 а.с. 56-57). 
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (див. пункт 53 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).
Частинами першою, другою статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що його інтереси порушені внаслідок недобросовісної поведінки відповідача, який уклав оспорюваний договір дарування на користь сина з метою приховання належного йому майна та недопущення звернення стягнення на нього в рамках здійснення виконання рішення суду про стягнення заборгованості у розмірі 1232000,00 грн.
Відповідно до положень статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:
«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що:
«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.
У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.
Згідно правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У справі, яка переглядається, встановлено, що рішенням Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Альтекс" в особі ліквідатора Мухітдінова Р.Д.; стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Альтекс" суму передплати у розмірі 1232000,00 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 14784,00 грн.
05.12.2024 року Господарським судом Харківської області видано наказ на примусове виконання рішення від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22. 
З відповіді приватного виконавця від 11.02.2025 року за № 76740798/6197, вбачається, що виконавче провадження на виконання Рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) відкрите на підставі заяви стягувача 09.12.2024 року та зазначено заходи, вчинені приватним виконавцем на виконання рішення.
29.05.2025 року ліквідатором ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС» Мухітдіновим Р.Д. направлено запит приватному виконавцю Кудряшову Д.В. про необхідність здійснення заходів для примусового виконання рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24), а саме: отримати інформацію чи було зареєстроване за ФОП ОСОБА_1 будь-яке майно в період часу з 11.06.2024 (дата відкриття провадження у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) по 11.02.2025 року.
З відповіді приватного виконавця Кудряшова Д.В. від 03.06.2025 року за № 76740798/34410 вбачається, що в період часу з 11.06.2024 по 11.02.2025 за боржником ОСОБА_1 було зареєстроване нерухоме майно, зокрема, житловий будинок з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м. житловою площею 117,5 кв.м та земельної ділянки з кадастровим номером 6310138500:14:001:0131, площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з Інформаційної довідки № 429358170 від 30.05.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за РНОКПП НОМЕР_1 
На час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, зобов`язання відповідача не виконані.
Відповідно до договору дарування від 16.07.2024 року (серія та номер: 678, виданий 16.07.2024) укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , житловий будинок з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м житловою площею 117,5 кв.м та земельна ділянка з кадастровим номером 6310138500:14:001:0131, площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 , передані в дар ОСОБА_2 (родинний зв`язок між вказаними особами - батько та син). 
Відповідно до договору дарування від 07.07.2025 року (серія та номер: 283, виданий 07.07.2025) укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , житловий будинок з гаражем літ. "А-1" загальною площею 312,7 кв.м житловою площею 117,5 кв.м та земельна ділянка з кадастровим номером 6310138500:14:001:0131, площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 , передані в дар ОСОБА_3 (родинний зв`язок між вказаними особами – рідні брат та сестра). 
З рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24) вбачається, що провадження у цій справі відкрите ухвалою суду від 11.06.2024 року.
Матеріали справи не містять доказів, що після відчуження майна у боржника наявне в достатній кількості інше майно, за рахунок якого він може в повному обсязі відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, оскільки із інформації наданій ліквідатору приватним виконавцем вбачається відсутність у боржника іншого майна за рахунок якого він може відповідати за своїм зобов`язанням та забезпечити виконання рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року. 
Враховуючи фактичні обставини справи, а саме наявність рішенням Господарського суду Харківської області від 07.11.2024 року у справі № 922/2052/22 (922/1985/24), яке набрало законної сили, яким стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ "Компанія Альтекс" суму передплати у розмірі 1232000,00 грн, укладення оспорюваного договору дарування на користь близького родича під час знаходження в провадженні суду цивільної справи про стягнення з відповідача боргу, а також відсутність доказів наявності іншого майна, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги стягувача, колегія суддів вважає доведеним факт, що даний договір укладений на шкоду кредитору, тобто є фраудаторним.
Таким чином, у даному випадку відсутні підстави для висновку про добросовісність останнього набувача.
Виходячи з вищевикладеного судова колегія доходить висновку, що при встановленні фраудаторності договору, це є достатньою та самостійною підставою визнання їх недійсними.
У постанові КЦС ВС від 18 травня 2022 року в справі № 643/15604/17 суд дійшов висновку, що встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності. Належним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику, і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.
Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду, що оскільки у цій справі ефективним та достатнім способом захисту права/інтересу кредитора є вимога про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення, тому підстав для задоволення позовних про визнання недійсним договору дарування від 07.07.2025 року відсутні. 
У постанові КЦС від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17 суд дійшов висновку, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). 
Враховуючи, що сторони договору дарування від 16.07.2024 року вчинили правочин з метою унеможливлення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 , що спричинило настання негативних наслідків для ТОВ «КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС», судова колегія дійшла висновку, що обраний спосіб захисту у вигляді відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення нерухомого майна у власність ОСОБА_1 , відповідає вимогам пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним способом захисту порушеного права (інтересу) позивача у спірних правовідносинах.
Оскільки ліквідаційну процедуру ТОВ "КОМПАНІЯ АЛЬТЕКС" не завершено, тому на момент подання позовної заяви 17.07.2025 року, так і на момент ухвалення рішення судом першої інстанції арбітражний керуючий Мухітдінов Р.Д., діє як належний та повноважний представник боржника, судова колегія відхиляє доводи апелянта про відсутність у арбітражного керуючого повноважень діяти в інтересах ТОВ.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає що суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ІІПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий          О.Ю.Тичкова

Судді           О.В.Маміна

Ю.М. Мальований