ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
11 червня 2026 року 	м. Тернопіль	Справа № 921/90/26 	

Господарський суд Тернопільської області
у складі судді Шумського І.П. 
за участі секретаря судового засідання Баб`юка А.В.
розглянув справу
за позовом – Товариства з обмеженою відповідальністю "Бакаліст" (03035, м. Київ, вул. Липківського Василя Митрополита, будинок 45, офіс 511)
до відповідача – Фізичної особи – підприємця Снятовського Сергія Ярославовича ( АДРЕСА_1 )
про стягнення 629264,15 грн заборгованості.

За участі від:
позивача – не з`явився
відповідача - не з`явився

Зміст позовних вимог, позиція позивача.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Бакаліст" звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою №12/02-1 від 12.02.2026 (вх. №107 від 20.02.2026) до Фізичної особи – підприємця Снятовського Сергія Ярославовича про стягнення 548085 грн – основного боргу, 7546,70 грн – інфляційних нарахувань, 5592,35 грн – 3% річних, 68040,10 грн – пені (з урахуванням додаткових пояснень №05/03/26 від 05.03.2026 (вх. №1771 від 06.03.2026)).
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №Б/0711-25 від 07.11.2025, в частині оплати за отриманий товар.

Позиція відповідача.
Відповідач відзиву на позовну заяву, в порядку ст. 165 ГПК України, у встановлений строк в ухвалі від 24.02.2026 (про відкриття провадження у справі) строк не надав.
Частиною 9 статті 165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Норма такого ж змісту відображена і у ч.2 ст. 178 ГПК України.

Процесуальні дії суду у справі.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 24.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №921/90/26 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.03.2026.
Ухвалою суду від 23.03.2026 прийнято до розгляду додаткові пояснення позивача №05/03/26 від 05.03.2026 (вх. №1771 від 06.03.2026) щодо заявленої суми 3% річних, відкладено підготовче засідання на 16.04.2026.
Надалі, ухвалою суду від 16.04.2026 закрито підготовче провадження по справі №921/90/26 та призначено її до розгляду по суті на 14.05.2026.
Ухвалою суду від 14.05.2026 розгляд справи по суті відкладено на 11.06.2026. При цьому, запропоновано позивачу до 05.06.2026 надати суду розрахунок стягуваних сум інфляції, річних і пені з урахуванням часткової оплати, про яку йдеться в позові. 
Представники сторін не приймали участі в судовому засіданні 11.06.2026.
У ч.11 ст. 242 ГПК України зазначено, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Сторони належним чином повідомлені про час, дату та місце проведення судового засідання, шляхом направлення ухвали від 14.05.2026 в електронній формі до їх електронних кабінетів. Підтвердженням цьому є довідки про доставку 15.05.2026 о 13:21 електронних листів - ухвали від 14.05.2026 до електронних кабінетів сторін у справі в системі "Електронний суд".
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Відповідно до абз. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
З урахуванням наведеного, сторони вважаються такими, що 15.05.2026 отримали ухвалу від 14.05.2026.
Стаття 42 ГПК України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
Ч. 1 ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Водночас, позивач скористався передбаченим ч.3 ст.196 ГПК України правом про розгляд справи без участі його представника, подавши відповідну заяву №10/06 від 10.06.2026 (вх. №4528 від 10.06.2026).
Заяву від 10.06.2026 підписано Ярушем Давидом Євгенійовичем, який згідно з долученим до позову витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб. Фізичних осіб – підприємців та громадських формувань №420069734662 є керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "Бакаліст".
Частиною 3 статті 196 ГПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Судом враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.
Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду).
З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що учасникам справи було створено належні умови для підготовки до розгляду справи, надання заяв по суті справи та доказів в обґрунтування своїх вимог або заперечень, тому є підстави для розгляду справи на підставі наявних у суду матеріалів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.
07.11.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бакаліст" (надалі - постачальником) та Фізичною особою – підприємцем Снятовським Сергієм Ярославовичем (надалі - покупцем) укладено договір поставки №Б/0711-25 (надалі - договір), згідно з п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити і передати покупцю у власність, а покупець прийняти і оплатити на умовах даного договору паливні гранули з лушпиння соняшника або з деревини чи брикети паливні (надалі – товар).
Відповідно до п. 2.1, п. 2.2 договору сторони погодили, що ціна товару встановлюється у специфікації, вказується в рахунку-фактурі, та не підлягає подальшій зміні. Загальна вартість цього договору визначається сукупністю проведених відвантажень товару, згідно видаткових накладних протягом строку дії договору.
Розрахунок за товар здійснюється в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника вказаний в даному договорі. Порядок сплати - 100% післяоплата згідно виставленого рахунку - фактури протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту передачі товару, якщо інше не буде погоджено сторонами у специфікації (п. 3.1 договору).
Згідно з п. 4.1 договору право власності на товар, зазначений в пункті 1.1. даного договору, переходить до покупця з моменту отримання товару та підписання видаткової накладної.
Фактична передача товару покупцю підтверджується підписанням двома сторонами, або їх представниками, видаткової накладної на товар (п. 4.2 договору).
Відповідно до п. 4.4 договору доставка товару здійснюється постачальником на склад покупця за адресою: Тернопільська обл., м. Підгайці, вул. Шевченка, 64-Е, у передбачений відповідною специфікацією строк. Вартість доставки та упаковки (за наявності) включено у вартість товару.
Постачальник зобов`язаний забезпечити своєчасне складання та реєстрацію податкових накладних у ЄРПН відповідно до вимог законодавства України. У випадку прострочення або порушення порядку реєстрації податкових накладних з вини постачальника, останній відшкодовує покупцю завдані прямі документально підтверджені збитки. Відповідальність постачальника не поширюється на випадки, коли реєстрація податкової накладної була зупинена чи відхилена контролюючими органами з причин, що не залежать від дій постачальника (п. 4.6 договору).
Відповідно до п. 5.1.5 договору постачальник зобов`язаний надати покупцю необхідні документи на кожну партію товару, а саме: рахунок – фактуру (оригінал) на товар; видаткову накладну (оригінал) на отримання товару; товарно-транспортну накладну (оригінал) на доставку товару; сертифікат (посвідчення) про якість товару.
Згідно з п. 5.2.1, п. 5.2.5 договору покупець зобов`язаний: своєчасно та у повному обсязі здійснити оплату за поставлений товар у порядку та строки, передбачені цим договором; прийняти поставлений товар відповідно до умов цього договору та підписати необхідні документи, що підтверджують його отримання (видаткові накладні, товарно –транспортні накладні тощо).
У п. 7.3 договору сторони обумовили, що у разі порушення строків оплати покупцем поставленого товару, останній сплачує на користь постачальника пеню у розмірі 0,1 % (однієї десятої відсотка) від простроченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення. Крім того, покупець зобов`язаний відшкодувати постачальнику всі документально підтверджені збитки, завдані таким порушенням.
У п. 7.4 договору сторони погодилися, що у разі порушення грошових зобов`язань за цим договором до покупця також застосовуються наслідки, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, а саме нарахування та стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми.
Цей договір набуває чинності з дати його укладення та діє до 31.12.2026 (п. 8.1 договору).
07.11.2025 між сторонами підписано специфікацію №1 (надалі - специфікація) до договору поставки №Б/0711-25 від 07.11.2025, згідно з п. 1, п. 2 якої постачальник зобов`язався поставити покупцю, а останній оплатити і прийняти товар – пелети паливні з лушпиння соняшника, кількістю 88 т, загальною вартістю 1082400 грн з ПДВ.
У п. 3 специфікації сторонами обумовлено умови оплати: оплата за поставлений постачальником товар здійснюється покупцем за договірною ціною, вказаною у п.1. цієї специфікації, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника 80% вартості товару згідно умов розділу 3 «Порядок розрахунків» договору, а саме: протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання товару покупцем, решту 20% вартості товару з моменту надання постачальником покупцеві оригіналів наступних документів на поставлену партію товару: видаткової накладної, належним чином оформленої товарно-транспортної накладної, реєстрації податкової накладної на товар.
Відповідно до п. 4 специфікації поставка товару здійснюється в термін до 20.11.2025. 
Постачальник здійснює поставку товару відповідно до правил Інкотермс 2020, на умовах DDP за адресою: Тернопільська обл., м. Підгайці, вул. Шевченка, 64-Е (п. 5 специфікації).
Специфікація набирає чинності з дати її укладення та є невід`ємною частиною договору (п. 7 специфікації).
Вказані договір та специфікація підписані уповноваженою особою позивача, відповідачем та скріплені печатками сторін договору та у справі.
На виконання умов договору та специфікації, позивач поставив відповідачу:
- товар в кількості 45,23 т, вартістю 463607,50 грн, сума ПДВ 92721,50 грн, загальною вартістю 556329 грн з ПДВ, згідно з видатковою накладною №675 від 15.11.2025 та товарно-транспортними накладними №675 від 15.11.2025, №675/1 від 15.11.2025;
- товар в кількості 23,72 т, вартістю 243130 грн, сума ПДВ 48626 грн, загальною вартістю 291756 грн з ПДВ, згідно з видатковою накладною №676 від 17.11.2025 та товарно-транспортною накладною №676 від 17.11.2025.
Загальна вартість поставленого товару складає 848085 грн.
Вищевказані видаткові та товарно-транспортні накладні скріплені підписами та печатками постачальника (вантажовідправника) – позивача у справі.
Матеріали справи містять рахунки на оплату №579 від 15.11.2025 на суму 556329 грн та №580 від 17.11.2025 на суму 291756 грн.
На вказані господарські операції Товариством з обмеженою відповідальністю "Бакаліст" (постачальником/продавцем) видано Фізичній особі – підприємцю Снятовському Сергію Ярославовичу (покупцю) податкові накладні №43 від 15.11.2025 та №102 від 17.11.2025, які згідно Податкового кодексу України є податковими документами та складаються на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Вищевказані податкові накладні зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно 04.12.2025 та 17.12.2025, підтвердженням чого являються відповідні квитанції про реєстрацію податкових накладних.
Позивачем до позову долучено видану йому АБ «Кліринговий дім» довідку №02-01/701 від 11.02.2026, зміст якої вказує про надходження від контрагента ФОП Снятовського С.Я.:
21.11.2025 часткової оплати на суму 100000 грн згідно рахунку 579 від 15.11.2025;
21.11.2025 часткової оплати на суму 100000 грн згідно рахунку 579 від 15.11.2025;
25.11.2025 часткової оплати на суму 100000 грн згідно рахунку 579 від 15.11.2025.
Загальна сума здійснених відповідачем оплат склала 300000 грн.
12.01.2026 позивач надіслав відповідачу вимогу №26/12-25-1 від 26.12.2025 з проханням оплатити борг в сумі 548085 грн.
Вказану вимогу повернено позивачу за закінченням терміну зберігання.
Неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань мало наслідком звернення позивача з даним позовом до суду з вимогою про відновлення його порушених прав, шляхом стягнення з відповідача 548085 грн боргу, а також нарахованих відповідно до п. 7.3 договору 68040,10 грн пені та відповідно до ст. 625 ЦК України 5592,35 грн 3% річних, 7546,70 грн інфляційних втрат.
З урахуванням наведеного, загальна заявлена до стягнення сума становить 629264,15 грн, а не як помилково зазначено позивачем у позові 929264,15 грн. 

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд при ухвалені рішення, висновки суду.
Статтями 15,16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. ст. 7, 13, 15 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх фізичних та юридичних осіб перед законом і судом, змагальності сторін та відповідно до принципу пропорційності.
Частиною першою статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (постанова КГС ВС від 08.07.2021 у справі № 915/1889/19).
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду (постанова КГС ВС від 16.12.2021 у справі №923/560/17).
Згідно з положеннями статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").
Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ у справах "Дюлоранс проти Франції").
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").
Звертаючись до усталеної практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23 червня 1993 р., серія A, N 262, с. 25, § 63).
Більш того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (DomboBeheer B. V. v. theNetherlands, рішення від 27 жовтня 1993 р., серія A, N 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23 жовтня 1996 р., Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38).
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (рішення у справі Ruiz-Mateos, наведене вище, с. 25, § 63).
Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").
У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.04.1993 у справі "Краска проти Швейцарії" вказано, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Де Куббер проти Бельгії" та у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість. Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як "явну помилку" (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (рішення Європейського суду з прав людини "Хамідов проти Росії").
Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли зобов`язання за договором поставки.
Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).
Приписами ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
Частина 2 статті 9 вищевказаного Закону зазначає, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Передача товару за договором на загальну суму 848085 грн підтверджується вищезгаданими первинними документами: копіями оформлених відповідно до договору видаткових накладних; копіями товарно-транспортних накладних, відповідно до яких позивач є вантажовідправник, а відповідач - вантажоодержувач товару, пункт розвантаження товару: Тернопільська обл., м. Підгайці, вул. Шевченка, 64-Е відповідно до п. 5 специфікації.
Відповідно до ч.1 ст.538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.
Здійснені відповідачем часткові оплати на загальну суму 300000 грн також підтверджують виконання позивачем умов договору щодо передачі товару та прийняття його відповідачем.
Також, за фактом постачання товару позивачем було сформовано та зареєстровано податкові накладні.
Відповідно до пункту 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце." (висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 по справи № 910/23097/17).
Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду по справі №922/2115/19 у постанові від 03.06.2022 року "з урахуванням наведеного Верховний Суд зазначає, що, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару".
Як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним (постанова Верховного Суду від 20.01.2022 у справі №916/2869/19) .
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч.1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Як унормовано у статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша). До строку, що визначений півроком або кварталом року, застосовуються правила про строки, які визначені місяцями. При цьому відлік кварталів ведеться з початку року (частина друга). Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п`ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця (частина третя). Строк, що визначений тижнями, спливає у відповідний день останнього тижня строку (частина четверта). Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (частина п`ята цієї статті).
З аналізу змісту цієї статті вбачається, що нею регулюють закінчення строку, який визначений роками, півроком або кварталом року, місяцями, у півмісяця та тижнями, і лише у випадку, коли останній день строку, закінчення якого визначено частинами першою - четвертою цієї статті, припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку, згідно з частиною п`ятою цієї статті, є перший за ним робочий день. (Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 30.09.2025 у справі №927/1431/23).
У п. 3 специфікації сторонами обумовлено умови оплати: оплата за поставлений постачальником товар здійснюється покупцем за договірною ціною, вказаною у п.1. цієї специфікації, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника 80% вартості товару згідно умов розділу 3 «Порядок розрахунків» договору, а саме: протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання товару покупцем, решту 20% вартості товару з моменту надання постачальником покупцеві оригіналів наступних документів на поставлену партію товару: видаткової накладної, належним чином оформленої товарно-транспортної накладної, реєстрації податкової накладної на товар.
Судом з`ясовано, що в порушення умов договору, приписів перелічених норм, а також ст. ст. 11, 14 ЦК України, повної оплати вартості отриманого товару боржник не провів, заборгувавши станом на дату звернення з позовом до суду 548085 грн.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.02.2026 у справі №911/969/24 зазначила: “81. Верховний Суд (як Велика Палата, так і касаційні суди - цивільний, господарський і адміністративний) у своїх численних рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що однією з основних засад цивільного законодавства є добросовісність, а дії учасників цивільних (господарських) правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин. У зв`язку із цим Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується принципу venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), який базується на давньоримській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Основою цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
82. Подібний підхід узгоджується також із правовими концепціями, яких дотримуються вищі суди інших демократичних держав із розвинутою ринковою економікою. Зокрема, у країнах загального права діє доктрина estoppel, відповідно до якої сторона не може посилатися на право або вимогу, якщо її попередня поведінка створила в іншої сторони обґрунтоване уявлення про відмову від такого права або про інший правовий стан, і ця інша сторона діяла, покладаючись на таку поведінку. У німецькому праві споріднені висновки випливають із принципу добросовісності (Treu und Glauben) та доктрини Verwirkung, згідно з якою право не підлягає судовому захисту, якщо управнена сторона протягом тривалого часу не здійснювала його, створивши тим самим у зобов`язаної сторони обґрунтоване переконання, що таке право більше не буде реалізоване. Аналогічний зміст має іспанська doctrina de los actos propios, яка виключає можливість діяти всупереч власній попередній поведінці, а також французький принцип loyaute contractuelle, що вимагає від сторін послідовної, чесної та передбачуваної поведінки під час здійснення договірних прав і обов`язків (при цьому Касаційний суд Франції прямо застосовує принцип nul ne peut se contredire au detriment d'autrui - ніхто не може суперечити собі на шкоду іншому). Таким чином, висновок про те, що сторона не може після тривалого прийняття певного правового стану посилатися на протилежну правову позицію, відповідає загальновизнаному в сучасному приватному праві стандарту добросовісності та правової визначеності”.
Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (ст. 611 ЦК України).
За таких обставин, вимоги про примусове стягнення боргу в сумі 548085 грн підлягають задоволенню як обґрунтовані та не спростовані у встановленому законом порядку відповідачем.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).
В силу ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вже зазначалось, у п. 7.3 договору сторони обумовили, що у разі порушення строків оплати покупцем поставленого товару, останній сплачує на користь постачальника пеню у розмірі 0,1 % (однієї десятої відсотка) від простроченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення. Крім того, покупець зобов`язаний відшкодувати постачальнику всі документально підтверджені збитки, завдані таким порушенням.
Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені (ч. 3 ст. 549).
Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" № 543/96-ВР від 22.11.1996, регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Статтею 1 даного Закону передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. А згідно статті 3 вказаного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Зміст наведених у тексті позовної заяви розрахунків заявлених до стягнення сум пені, 3% річних та інфляційних нарахувань вказує, що їх нарахування здійснювалось позивачем на суму боргу без урахування здійснених відповідачем часткових оплат.
Верховний Суд у постановах від 22.01.2019 у справі №905/305/18, від 05.03.2019 у справі №5017/1987/2012 зазначив, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).
Як вже зазначалось, на викладену в ухвалі від 14.05.2026 пропозицію суду щодо надання розрахунку стягуваних сум інфляції, 3% річних і пені з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат, позивач такого розрахунку не надав.
Судом встановлено, що відповідачем 21.11.2025 здійснено дві часткові оплати по 100000 грн, а 25.11.2025 одну оплату на суму 100000 грн згідно рахунка №579 від 15.11.2025. Тобто, виставленого рахунка на оплату видаткової накладної №675 від 15.11.2025.
З урахуванням наведеного, судом встановлено, що 21.11.2025 видаткова накладна №675 від 15.11.2025 була неоплачена на суму 263607,50 грн, а 25.11.2025 – на суму 163607,50 грн.
Судом також встановлено, прострочення оплат згідно видаткової накладної №675 від 15.11.2025 виникло 22.11.2025 та 06.12.2025, а видаткової накладної №676 від 17.11.2025 - 25.11.2025 та 19.12.2025.
Зважаючи на наведене, приписи згаданих норм закону, встановлені судом суми боргу, періоди нарахувань, судом здійснено перерахунок заявлених до стягнення сум інфляційних нарахувань, 3% річних та пені за допомогою інформаційно-правової системи "Ліга:Закон".
Згідно проведеного судом перерахунку встановлено, що правомірним є задоволення до стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в сумі 4842,50 грн, 3% річних в сумі 3489,10 грн. А позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.
Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", умов п.7.3 договору правомірним є задоволення до стягнення з відповідача пені в сумі 35843,76 грн в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що за перерахунком суду є меншою, ніж сума, отримана з урахуванням 0,1%.
Розрахунки перевірені судом за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій на сайті https://ips.ligazakon.net/calculator/ff, а їх результати долучені до матеріалів справи.
Відповідно до змісту п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Згідно з ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.1 ст.161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Заявами по суті справи є, зокрема відзив на позовну заяву (відзив) (ч.2 ст.161 ГПК України).
Згідно з ч.3 ст.80 ГПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву.
Відповідно до ч.4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Як зазначалось раніше, у встановлений судом термін без зазначення причин, відповідачем відзив не було подано взагалі.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.13 ГПК України).
Відповідач, всупереч вимогам статей 13, 74 ГПК України, доводів позивача не спростував, жодних доказів на доведення відсутності заборгованості або факту оплати за договором суду не надав, будучи обізнаним про перебування у провадженні Господарського суду Тернопільської області даної справи.
За таких обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Бакаліст" підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення із Фізичної особи – підприємця Снятовського Сергія Ярославовича 548085 грн боргу, 3489,10 грн 3% річних, 35843,76 грн пені та 4842,50 грн інфляційних нарахувань.
Позовні вимоги в частині стягнення 2103,25 грн 3% річних, 32196,34 грн пені та 2704,20 грн інфляційних нарахувань, не підлягають до задоволення, як необґрунтовані.

Розподіл судових витрат.
В порядку ст. ст. 123, 129 ГПК України судовий збір в сумі 7551,18 грн покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: на відповідача в розмірі 7107,14 грн, а на позивача – 444,04 грн.
Суд також роз`яснює позивачу, що йому може бути повернено судовий збір в сумі 6387,78 грн на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», як внесений в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 12,13, 20, 73-80, 86, 91, 123, 129, 233, 236-240 ГПК України,
ВИРІШИВ:
Позов задоволити частково. 
1. Стягнути з Фізичної особи – підприємця Снятовського Сергія Ярославовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бакаліст" (03035, м. Київ, вул. Липківського Василя Митрополита, будинок 45, офіс 511, ідентифікаційний код 45391560) 548085 (п`ятсот сорок вісім тисяч вісімдесят п`ять) грн – основного боргу, 4842 (чотири тисячі вісімсот сорок дві) грн 50 (п`ятдесят) коп. – інфляційних нарахувань, 3489 (три тисячі чотириста вісімдесят дев`ять) грн 10 (десять) коп. – 3 % річних, 35843 (тридцять п`ять тисяч вісімсот сорок три) грн 76 (сімдесят шість) коп. – пені, 7107 (сім тисяч сто сім) грн 14 (чотирнадцять) коп. – судового збору в повернення сплачених судових витрат.
Видати наказ.
2. В задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256,257 ГПК України.
Повне рішення складено 16.06.2026.

Суддя І.П. Шумський