УХВАЛА

04 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 926/3992/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,
представників учасників справи:
позивача - державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" - Павловської Д.С. (в порядку самопредставництва),
відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробниче підприємство "ТЕМП-3000" - адвоката Галя Є.С. (ордер АА № 1713647 від 20.05.2026),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" (далі - Агенція)
на рішення Господарського суду Чернівецької області від 19.01.2026 (суддя Гурин М.О.) та
постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.03.2026 (головуючий суддя: Манюк П.Т., судді: Прядко О.В. і Рим Т.Я.) 
у справі № 926/3992/25
за позовом Агенції
до товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробниче підприємство "ТЕМП-3000" (далі - Товариство)
про стягнення штрафних санкцій у розмірі 23 766 765,00 грн.
Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 25.05.2026 № 32.2-01/688 у зв`язку із відпусткою судді Власова Ю.Л. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 926/3992/25, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Бенедисюк І.М., Малашенкова Т.М.
За результатами розгляду касаційної скарг Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Державне підприємство Міністерства оборони України "Державний оператор тилу" (далі - Держоператор тилу) звернулося до суду з позовом до Товариства про стягнення штрафних санкцій в сумі 23 766 765,00 грн.
Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов державного контракту (договору) про закупівлю від 08.04.2024 № 108/04-24-РМ (далі - Контракт) в частині своєчасної поставки товару, у зв`язку із чим позивачем відповідно до пункту 8.2 Контракту нараховано пеню за ставкою 0,5% від вартості несвоєчасно поставленого товару за кожну добу затримки на загальну суму 23 766 765,00 грн.
Господарський суд Чернівецької області рішенням від 19.01.2026, яке залишив без змін Західний апеляційний господарський суд постановою від 16.03.2026: замінив позивача - Держоператора тилу на його правонаступника - Агенцію; позов задовольнив частково; стягнув з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 5 941 691,25 грн; у частині вимог про стягнення пені у розмірі 17 825 073,75 грн відмовив у зв`язку із зменшенням належної до стягнення неустойки на 75%.
За висновками суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, позивачем правомірно нараховано пеню за порушення відповідачем строків поставки товару за Контрактом. Судом перевірено здійснений позивачем розрахунки пені за ставкою 0,5% від вартості несвоєчасно поставленого товару за кожну добу затримки на загальну суму 23 766 765,00 грн і визнано його правильним та обґрунтованим. Водночас, за наслідками розгляду клопотання відповідача про зменшення розміру належних до стягнення штрафних санкцій, суди виснували наявність у спірних правовідносинах підстав для зменшення їх розміру на 75%.
Не погоджуючись із рішенням і постановою судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог, Агенція звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема, статей 74, 77, 80, 86 ГПК України та неправильне застосування норм матеріального права, а саме: статей 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України), без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах:
- від 10.06.2019 у справі № 903/581/18, від 15.11.2019 у справі № 909/887/18, від 05.12.2018 у справі № 916/1813/16, від 21.10.2020 у справі № 925/594/18 (не враховані в частині доводів про порушення судами норм процесуального права);
- від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21 (не враховані в частині доводів про неправильне застосування судами норм матеріального права).
Просить скасувати рішення і постанову судів попередніх інстанцій в частині відмови в позові та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Від Товариства надійшов відзив на касаційну скаргу Агенції, в якому відповідач, посилаючись на законність і обґрунтованість рішень судів в оскаржуваній частині, непідтвердженість визначеної скаржником підстави касаційного оскарження, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 08.04.2024 Держоператор тилу (замовник; правонаступником якого є Агенція) і Товариство (постачальник) уклали Контракт, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити замовнику товар , найменування, перелік, характеристики, обсяг, код згідно з національним класифікатором ДК яких визначені в специфікації (додаток № 1) (номер оголошення про проведення закупівлі, присвоєний електронною системою закупівель - ID: UA-2024-03-08-006548-a), а замовник - прийняти та оплатити товар в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Контракт підписаний сторонами електронними підписами та скріплений електронними печатками.
У подальшому сторони уклали низку додаткових угод до Контракту, зокрема:
- додаткову угоду № 1 від 12.04.2024, якою до пункту 1 специфікації (додаток № 1 до Контракту) внесено зміни, та погоджено ціну за одиницю товару без ПДВ - 25 190,00 грн;
- додаткову угоду № 2 від 30.05.2024, якою до пункту 5 специфікації (додаток № 1 до Контракту) внесено зміни, та продовжено строки поставки товару;
- додаткову угоду № 3 від 25.07.2024, якою до пункту 5 специфікації (додаток № 1 до Контракту) внесено зміни, та ще раз продовжено строки поставки товару.
На виконання пункту 4.3 Контракту Держоператор тилу направив Товариству заявку № R000161 від 08.04.2024 на поставку товару на загальну суму 615 107 590,00 грн, двома партіями, із кінцевою датою поставки товару 31.05.2024 та 30.06.2024.
З урахуванням укладення сторонами додаткової угоди № 3 від 25.07.2024, Держоператор тилу 25.07.2024 направив Товариству оновлену заявку № R000161 на поставку товару на загальну суму 615 107 590,00 грн із кінцевою датою поставки 31.07.2024.
Проте, порушуючи взяті на себе зобов`язання, Товариство несвоєчасно поставило частину товару, що не заперечується сторонами.
Держоператор тилу 08.11.2024 направив Товариству претензію про стягнення штрафних санкцій за Контрактом за вих.№ 2165/06/1272-2024 від 05.11.2024 на загальну суму 26 751 780,00 грн.
Окрім того, 19.11.2025 за вих.№ 2165/8023/06-2025 Держоператор тилу направив на електронну адресу Товариства "уточнення інформації до претензії" № 2165/06/1272/2024 від 05.11.2024 з вимогою сплатити штрафні санкції у розмірі 23 766 765,00 грн.
Вимога залишена Товариством без будь-якого реагування, відповідач штрафні санкції у добровільному порядку не сплатив, у зв`язку з чим Держоператор тилу звернувся з цим позовом з метою їх стягнення в судовому порядку.
У відзиві на позовну заяву Товариство клопотало про зменшення розміру штрафних санкцій до 2 400 000,00 грн.
За наслідками з`ясування обставин цієї справи та розгляду заявленого позову суди попередніх інстанцій дійшли єдиного висновку щодо правомірності та доведеності позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені за порушення строків виконання зобов`язання щодо поставки товару за Контрактом.
Водночас, вирішуючи питання про наявність підстав для зменшення штрафних санкцій за клопотанням відповідача, суд першої інстанції, з позицією якого погодився і апеляційний суд, виснував наявність підстав для зменшення штрафних санкцій на 75%, враховуючи специфіку діяльності відповідача а також те, що:
- зобов`язання за Контрактом відповідачем виконано у повному обсязі, а про збитки позивач не заявляв;
- прострочення поставки виникло у зв`язку з рядом об`єктивних обставин, які відповідач не міг передбачити, укладаючи Контракт та ніяким чином не міг вплинути, а саме: перенесення строків за попередніми контрактами та обмеження можливостями виробництва з урахуванням непередбачуваного виходу з ладу обладнання внаслідок раптового відключення електричної енергії, необхідного часу на його ремонт, що підтверджується висновком Київської обласної (регіональної) торгової-промислової палати від 02.07.2024 № 338/03.23 про істотну зміну обставин (hardship) за Контрактом, яку сторони не могли передбачити при його укладенні;
- підприємство відповідача має поточну кредиторську заборгованість перед своїми контрагентами;
- застосування штрафних санкцій до відповідача у зазначених у позовній заяві розмірах може спричинити наслідки у вигляді відсутності на розрахункових рахунках відповідача необхідної кількості обігових коштів для придбання сировини, неможливості виконувати свої податкові зобов`язання, а також зобов`язання з оплати праці працівникам та подальшого звільнення висококваліфікованих та професійних кадрів.
Суди врахували, що відповідачем повністю виконано зобов`язання за Контрактом та поставлено товар позивачу, щодо кількості і якості якого останній не висловлював жодних заперечень; прострочення із поставки є відносно незначним (меншим ніж місяць); відповідач визнає факт прострочення поставки та готовий нести за це договірну відповідальність; в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують, що прострочення поставки спричинило позивачу збитки.
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції про наявність у спірних правовідносинах підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій на 75%, апеляційний суд додатково зазначив, що зважає на специфіку діяльності відповідача, а також те, що зобов`язання за Контрактом виконано відповідачем у повному обсязі, що свідчить про відсутність наміру ухилитися від виконання договірних зобов`язань та підтверджує добросовісність відповідача, також між відповідачем та позивачем укладено ще ряд контрактів на постачання військової амуніції.
Верховний Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржниками і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Агенції відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), викладених у низці постанов Верховного Суду, колегія суддів виходить з такого.
На підставі частини третьої статті 551 ЦК України, частини першої статті 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, у тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу/пені). Висновок щодо застосування цих норм права в контексті наявності права суду зменшувати розмір пені, штрафних санкцій тощо, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (такий висновок міститься у пункті 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).
Зокрема, Верховний Суд зазначав, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Верховний Суд також зауважує, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення розміру штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (такі правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 05.03.2019 у справі № 923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20 та ін.).
Саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи наявність та розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (такі правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 02.06.2021 у справі № 5023/10655/11 (922/2455/20) та ін.).
Верховний Суд також звертається до правових висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - ОП КГС ВС) від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22.
Так, у зазначеній постанові у справі № 911/2269/22 ОП КГС ВС вказала на те, що: 
"…розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування: характером неустойки (договірний або встановлений законом); підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано); складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових; умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків;
- отже, у правовідносинах, хоча і подібних між собою (тотожних) або навіть за участі одних і тих самих сторін, за відмінності, зокрема, в умовах договору, хоча б одного із наведених чинників, якими обумовлюється застосування неустойки за порушення зобов`язання, різниця у розмірі неустойки в кожних конкретних правовідносинах закладається вже на етапі формулювання умов виконання зобов`язання та виникнення зобов`язання;
- у силу положень статті 3 ЦК України застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора;
- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;
- у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер;
- категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником;
- чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30);
- а тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду;
- поряд з тим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду…;
- … індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права".
Верховний Суд також зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 звернула увагу на те, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.
Ураховуючи запроваджені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 критерії оцінки подібності правовідносин, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у наведених ним постановах, зважаючи на таке.
Так, у справах, на неврахування висновків яких посилається скаржник:
- у справі № 911/2269/22 предметом розгляду було стягнення пені та штрафу. Позов обґрунтований невиконанням відповідачем у строк своїх зобов`язань за договором закупівлі робіт з виготовлення (ремонту) обладнання в частині виконання робіт. Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли єдиного висновку про часткове задоволення позовних вимог. Судові рішення мотивовані обґрунтованістю доводів позивача про порушення відповідачем строків виконання відповідних робіт за договором. Часткове задоволення клопотання відповідача та зменшення арифметично-правильного та обґрунтованого (в сумі 4 340 755,20 грн) розміру заявленої позивачем пені до 51 403,68 грн за правилами статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України мотивоване відсутністю належних та допустимих доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем зобов`язання у спірних правовідносинах, а також неспівмірністю заявленої до стягнення суми пені, оскільки наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання. ОП КГС ВС у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, з урахуванням встановлених у зазначеній справі обставин, погодилася із висновком судів про зменшення пені з 4 340 755,20 грн до 51 403,68 грн;
- у справі № 922/2141/21 предметом розгляду було стягнення з відповідача штрафних санкцій за порушення строків виконання умов державного контракту. Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем робіт за державним контрактом, у зв`язку з чим нараховано та заявлено до стягнення штрафні санкції (пеня та штраф). Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про часткове задоволення позову, задовольнивши клопотання відповідача щодо зменшення штрафних санкцій на 99% у зв`язку із запровадженням на території України карантинних та обмежувальних заходів з запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19. Верховний Суд зазначені судові рішення скасував та направив справу на новий розгляд. У постанові від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21 Верховний Суд послався на правову позицію, викладену у постанові від 04.02.2020 у справі № 918/116/19 щодо того, що зменшення розміру пені на 99 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, та зауважив, що попередні судові інстанції не надали належної оцінки обставинам, які підлягали оцінці та дослідженню для можливості суду встановити забезпечення балансу інтересів обох сторін спору, зокрема, не надано належної оцінки доводам позивача про те, що додаткова угода до контракту була укладена після початку дії карантину, і відповідач, підписуючи вказану угоду, погодився зі строками виконання контракту та взяв на себе обов`язок щодо його виконання, за таких об`єктивно існуючих обставин. Верховний Суд також зазначив, що оцінюючи баланс інтересів сторін при зменшенні розміру неустойки, суди мають врахувати, що встановлення обставин понесення іншою стороною збитків у разі порушення строку виконання робіт за контрактом, не є єдиною обов`язковою умовою для висновку про дотримання цього балансу, а попередні судові інстанції помилково не взяли до уваги, що спірні відносини стосуються забезпечення обороноздатності країни у період дії особливого періоду.
Натомість у справі яка розглядається, № 926/3992/25, вирішуючи питання зменшення розміру пені, суди попередніх інстанцій, виходили з того, що:
- поставку за Контрактом відповідачем виконано в повному обсязі, хоча і з простроченням, позивач прийняв товар без зауважень щодо якості й комплектності;
- прострочення поставки частини товару є відносно незначним (меншим ніж місяць), відповідач визнає факт такого прострочення та готовий нести за це договірну відповідальність;
- відповідач має важливе значення для національної економіки у сфері оборонно-промислового комплексу та є критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період у сфері оборонно-промислового комплексу (наказом Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України від 20.03.2024 № 30-КВ);
- факт впливу воєнного стану на можливість виконання відповідачем зобов`язань за Контрактом підтверджуються сертифікатом Київської обласної (регіональної) торгової-промислової палати від 02.07.2024 № 338/03.23 про істотну зміну обставин (hardship) за Контрактом, яку сторони не могли передбачити при його укладенні;
- позивачем не понесено збитків внаслідок порушення зобов`язання відповідачем.
Судами враховано специфіку господарської діяльності відповідача, спрямовану на виконання важливих замовлень оборонного характеру, наявність зобов`язань за іншими державними контрактами на виготовлення та поставку продукції оборонного призначення для потреб Збройних Сил України та низку контрактів з іншими військовими формуваннями та силовими структурами. Ураховано низку інших обставин.
З урахуванням наведеного Верховний Суд вважає, що у розгляді цієї справи (№ 926/3992/25) суди реалізували надане право та зменшили розмір пені на 75% за наслідками аналізу, оцінки доказів та дослідження конкретних обставин безпосередньо цієї справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність справи, яка розглядається, зі справами № 911/2269/22, № 922/2141/21, на які посилається скаржник.
При цьому суди навели достатні аргументи і мотиви з яких вони виходили, зменшуючи розмір заявленої до стягнення пені за низкою критеріїв. Верховний Суд не вбачає, що сторони надали докази, а суди їх не дослідили, не оцінили та не встановили на їх підставі обставини справи та/або встановили обставини справи на підставі недопустимих доказів. Крім того суд касаційної інстанції в силу приписів статті 300 ГПК України до переоцінки доказів вдаватися не може.
Водночас Агенція у касаційній скарзі жодним чином не доводить, що з урахуванням вищенаведеного, виходячи з конкретних обставин цієї справи, визначена судом першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний господарський суд, сума пені у розмірі 5 941 691,25 грн, не узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах у справах, на які посилається скаржник.
Щодо посилання у касаційній скарзі на неврахування висновків Верховного Суду стосовно застосування статей 74, 77, 80, 86 ГПК України, викладених у постановах від 10.06.2019 у справі № 903/581/18, від 15.11.2019 у справі № 909/887/18, від 05.12.2018 у справі № 916/1813/16 та від 21.10.2020 у справі № 925/594/18, Верховний Суд зазначає наступне.
Неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.
Водночас для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо незаконності та необґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться у рішеннях, не свідчить про їх незаконність.
У цьому випадку наведені скаржником цитати з постанов Верховного Суду у справах № 903/581/18, № 909/887/18, № 916/1813/16, № 925/594/18 по суті є констатацією норм процесуального права; оцінка доказів у наведених справах здійснена судами з урахуванням обставин справ та сукупності наявних у них доказів. Отже, вони не можуть бути покладені у заперечення висновків судів першої та апеляційної інстанцій у справі, що переглядається, які ґрунтуються на оцінці судом іншої сукупності наявних у ній доказів та за іншого предмета доказування.
Доводи скаржника в цій частині стосуються заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, спростування здійсненої ними оцінки доказів у справі та розміру на який зменшено штрафні санкції.
З огляду на викладене, доводи Агенції про те, що рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині прийняті без урахування висновків щодо застосування норми матеріального і процесуального права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10.06.2019 у справі № 903/581/18, від 15.11.2019 у справі № 909/887/18, від 05.12.2018 у справі № 916/1813/16, від 21.10.2020 у справі № 925/594/18, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 та від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, - не знайшли свого підтвердження у зв`язку із неподібністю правовідносин в порівнянні зі справою № 926/3992/25, яка розглядається.
Отже, касаційна інстанція встановила, що висновки стосовно застосування норм права, які викладені у наведених скаржником постановах Верховного Суду та на які він послався у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 926/3992/25.
Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Верховний Суд зазначає, що з огляду на принцип диспозитивності виключно скаржником визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстави для касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, Верховний Суд, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу, враховуючи відзив на касаційну скаргу, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Агенції на рішення Господарського суду Чернівецької області від 19.01.2026 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.03.2026 у справі № 926/3992/25.
Керуючись статтею 234 та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" на рішення Господарського суду Чернівецької області від 19.01.2026 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.03.2026 у справі № 926/3992/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова