ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" червня 2026 р. Справа№ 911/1246/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Колесника Р.М.
суддів: Тищенко А.І. 
Сковородіної О.М. 

при секретарі судового засідання: Пічкур А.О.
за участю представників учасників справи: згідно з протоколом судового засідання

розглянув у відкритому судовому засіданні Фізичної особи підприємця Максай Альони Анатоліївни 

на рішення Господарського суду Київської області від 28.10.2025 (повний текст рішення складено 11.02.2026)
у справі № 911/1246/25 (суддя - Саванчук С.О.)
за позовом Білоцерківської міської ради
до Фізичної особи підприємця Максай Альони Анатоліївни
прo стягнення безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою

Короткий зміст позовних вимог

Білоцерківська міська рада (надалі також позивач) звернулась до Господарського суду Київської області із позовом до ФОП Максай А.А. (надалі також відповідач, скаржник) про стягнення 531113,26 гривень безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою без укладення договору оренди.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Господарського суду Київської області від 28.10.2025 позов задоволено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами відповідно до статті 1212 ЦК України виникли кондикційні правовідносини в силу яких відповідач зобов`язаний повернути позивачеві кошти, які збережені нею в результаті несплати орендної плати у визначеному законодавством розмірі за фактичне користування земельною ділянкою, яка належить позивачу. Сума коштів у вигляді орендної плати збереженої без достатніх правових підстав позивачем розрахована правильно та становить: за 2022 рік - 137520,72 гривень, за 2023 рік - 158145,58 гривень, 2024 рік - 235446,96 гривень, а всього у загальному розмірі 531113,26 гривень.

Короткий зміст апеляційної скарги

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ФОП Максай А.А. звернулась до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає наступне:
- враховуючи, що позивач першочергово відмовив у задоволенні заяви ФОП Максай А.А. про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості, а в подальшому звернувся до суду із даним позовом, поведінка Білоцерківської міської ради є суперечливою та недобросовісною;
- сам факт розташування на земельній ділянці з кадастровим номером 3210300000:05:002:0010 належного відповідачу на праві власності об`єкта нерухомого майна не свідчить про фактичне користування відповідачем всією ділянкою, а отже в даному випадку має значення площа земельної ділянки, яку фактично використовує відповідач;
- позивачем не доведено фактичного користування відповідачем земельною ділянкою в розмірі 0,6187 га;
- долучивши до матеріалів справи подані позивачем із порушенням встановленого ГПК України порядку подання доказів, суд першої інстанції недотримався принципу змагальності та рівності сторін. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Згідно з інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером 3210300000:05:002:0010 належить на праві комунальної власності Білоцерківській міській раді.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відповідачу на праві приватної власності належить комплекс нежитлової будівлі літ. «А», «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «К» за адресою Київська область, місто Біла Церква, вулиця Томилівська, будинок 72а.
05 січня 2022 року до Білоцерківської міської ради надійшла заява № 15.1-07/20 від Максай А.А. про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості, за адресою: Київська область, місто Біла Церква, вулиця Томилівська, 72а.
Рішенням Білоцерківської міської ради від 26.09.2024 № 6340-61-VIII «Про розгляд заяви про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянці Максай Альоні Анатоліївні» відмолено в наданні цього дозволу.
Білоцерківська міська рада направила лист в Головне управління Державної податкової служби у Київській області № 615/01-07 від 12.02.2025, в якій просило Державну податкову службу у Київській області надати інформації про те чи були відповідачем подані за період з 01.01.2022 року по 31.12.2024 року податкові декларації з земельного податку чи орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності площею 0,6178 га, кадастровий номер 3210300000:05:002:0010, цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, за адресою: вулиця Томилівська, 72-А, місто Біла Церква.
Головне управління Державної податкової служби у Київській області у відповідь на вищевказаний лист повідомило позивача про те, що за земельну ділянку комунальної власності площею 0,6178 га, кадастровий номер 3210300000:05:002:0010, цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, за адресою: АДРЕСА_1 до Головного управлення Державної податкової служби Київської області податкові декларації з земельного податку та орендної плати за період з 01.01.2022 по 31.12.2024 відповідачем не надавались.
Відповідно до листа управління фінансів Білоцерківської міської ради до бюджету Білоцерківської міської територіальної громади коштів орендної плати з фізичних осіб, земельного податку з фізичних осіб та інших надходжень за період з 01.01.2022 по 31.12.2024 від ФОП Максай Альони Анатоліївни не надходило.

Позиція суду апеляційної інстанції 

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у апеляційній скарзі та заперечення на них, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
Сутність апеляційного перегляду у даній справі полягає у незгоді відповідача із висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог позивача через призму аргументів скаржника щодо недобросовісності та суперечливості поведінки Білоцерківської міська рада в межах правовідносин що склались між сторонами, недоведеності в належний спосіб площі земельної ділянки, якою фактично користується відповідач, а також порушенням в процесі розгляду справи встановленого ГПК України порядку подання доказів.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову та спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у формі несплаченої орендної плати за користування у період з 01.01.2022 по 31.12.2024 земельною ділянкою з кадастровим номером 3210300000:05:002:0010.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає про те, що ФОП Максай А.А., набувши у власність комплекс нежитлової будівлі літ. «А», «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «К» за адресою Київська область, місто Біла Церква, вулиця Томилівська, будинок 72а, що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 3210300000:05:002:0010, площею 0,6178 здійснює фактичне користування вказаною земельною ділянкою без укладання відповідного договору оренди, внаслідок чого відповідачем було безпідставно збережено за рахунок позивача кошти у формі несплаченої орендної плати у розмірі 531113,26 гривень.
Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Згідно з ч.ч. 1,3,4,9 ст. 791 цього ж кодексу формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (1). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі (3). Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (4). Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (9).
Згідно з ч.1 ст. 16 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер.
Згідно з ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка (1). Плата за землю справляється відповідно до закону (2).
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (ст. 288 ПК України).
Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу); орендна плата для цілей розділу XII цього Кодексу - обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності» залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. (ст. 13 ЗУ «Про оренду землі»).
Відповідно до ч.ч. 2 ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на нежитлову будівлю, розташовану на спірній земельній ділянці) якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Статтею 125 цього ж кодексу передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі № 924/856/20).
Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними (подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 22/207/15 і № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19).
Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 ЦК України, при цьому, суд вважає за потрібне зазначити, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, і саме тому із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими (такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі № 925/230/17, а також у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/22).
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212-1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави. Отже, встановлення саме таких обставин входить до предмета доказування у межах вирішення спору у цій справі (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/22).
Отже, як вбачається з матеріалів справ та було встановлено судом першої інстанції в процесі її розгляду, внаслідок набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, - комплекс нежитлової будівлі літ. «А», «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «К» за адресою: Київська область, місто Біла Церква, вулиця Томилівська, будинок 72а, відповідач, як власник такого майна автоматично також почав користуватись вже сформованою земельною ділянкою з кадастровим номером 3210300000:05:002:0010, площею 0,6178 га, на якій таке майно розміщене, без оформлення (укладення) відповідного договору оренди.
Колегія суддів звертає увагу на те, що ніхто інший, окрім відповідача не може користуватись, як земельною ділянкою в цілому, так і її частиною з кадастровим номером 3210300000:05:002:0010, площею 0,6178 га, що розташована за адресою вулиця Томилівська, 72-А, місто Біла Церква, з огляду на вже сформованість (визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру) такої земельної ділянки у її існуючій конфігурації.
Іншими словами, твердження скаржника, викладені у апеляційній скарзі про те, що саме по собі розташування на земельній ділянці з кадастровим номером 3210300000:05:002:0010 належного відповідачу на праві приватної власності об`єкта нерухомого майна не свідчить про фактичне користування відповідачем всією ділянкою, є необґрунтованими та безпідставними виходячи із самої сутності принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, в силу чого встановлення якої саме частини площі земельної ділянки з кадастровим номером 3210300000:05:002:0010 де-факто використовує відповідач не входить до предмета доказування у межах вирішення спору у цій справі.
У контексті вищезазначеного, апеляційний суд наголошує на тому, що при відсутності у відповідача необхідності користуватись всією площею вже сформованої земельної ділянки на якій розміщене нерухоме майно та якщо на переконання ФОП Максай А.А. розміри земельної ділянки з кадастровим номером 3210300000:05:002:001 не відповідають фактичним потребам скаржника в обслуговуванні свого нерухомого майна, земельне законодавство передбачає спеціальний механізм формування нової земельної ділянки шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення, що здійснюються за технічною документацією із землеустрою.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, ФОП Максай А.А. не вчиняла всіх необхідних та можливих дій для належного оформлення свого права користування земельною ділянкою з кадастровим номером 3210300000:05:002:0010, зокрема не зверталась до суду із відповідним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів після ухвалення позивачем рішення № 6340-61-VII «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості громадянці Максай А.А.», жодним чином не ініціювала процес формування земельної ділянки в меншій площі аніж земельна ділянка з кадастровим номером 3210300000:05:002:0010, що вказує на пасивність поведінки відповідача у питанні належного оформлення ним права користування земельною ділянкою на якій розміщений об`єкт нерухомого майна, - комплекс нежитлової будівлі літ. «А», «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «К» за адресою Київська область, місто Біла Церква, вулиця Томилівська, будинок 72а.
Безспірним є те, що враховуючи закладений у законодавстві принцип обов`язкової оплатності користування землею, саме на відповідача покладений обов`язок належного оформлення правовідносин із оренди земельної ділянки на якій розміщене його нерухоме майно задля вчасної сплати орендної плати, а не виконання у свою чергу таких обов`язків призводить до неправомірного та безпідставного збереження (заощадження) фактичним користувачем коштів, які він мав у будь-якому випадку та без виключень перерахувати до місцевого бюджету.
Аргументи відповідача, викладені у апеляційній скарзі щодо суперечливості та недобросовісності поведінки позивача також є необґрунтованими та безпідставними, оскільки жодним чином не перекреслюють та не відміняють безумовний обов`язок відповідача сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташоване його нерухоме майно, - комплекс нежитлової будівлі літ. «А», «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «К» за адресою Київська область, місто Біла Церква, вулиця Томилівська, будинок 72а.
Таким чином, враховуючи все вищезазначене, беручи до уваги те, що розрахунок безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати за користування відповідачем земельною ділянкою з кадастровим номером 3210300000:05:002:0010, площею 0,6178 га, що розташована за адресою вулиця Томилівська, 72-А, місто Біла Церква, виконаний позивачем, є обґрунтованим та правильним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов підставних та правомірних висновків щодо необхідності задоволення заявлених позовних вимог позивача.
Аргументи скаржника, викладені у апеляційній скарзі щодо порушення позивачем положень ч. 9 ст. 80 ГПК України в частині надсилання скаржнику копії доказів є безпідставними та необґрунтованими у розрізі даної справи та не може бути підставою для скасування законного рішення, з огляду на наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 277 ГПК України передбачено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у наступних випадках випадках: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (ч. 3 ст. 277 ГПК України).
Отже, враховуючи те, що, як було встановлено за результатами апеляційного перегляду, суд першої інстанції правильно вирішив спір у даній справі, то факт можливого та малозначного порушення позивачем норм процесуального права в частині надсилання скаржнику копії доказів, долучених зокрема до позовної заяви, не може бути підставою для скасування рішення Господарського суду Київської області від 28.10.2025 в силу положень ст. 277 ГПК України.
Таким чином, з огляду на все вищевикладене, колегія суддів в ході апеляційного провадження, дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення у справі прийнято із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачає.
Згідно з ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати з оплати судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 269-271, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Максай Альони Анатоліївни залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 28.10.2025 у справі № 911/1246/25 залишити без змін.
3. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Повний текст постанови складено і підписано 29.06.2026. 

Головуючий суддя Р.М. Колесник 

Судді А.І. Тищенко

О.М. Сковородіна