СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року м. Харків Справа № 922/3539/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Стойка О.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Попков Д.О.

за участю секретаря судового засідання Семченко Ю.О.
та представників учасників справи:
та представників учасників справи:
від позивача – Вишнякова О.А.- представник;
від відповідача –Чуб С.В. - представник;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "Агропромисловий холдинг", м. Краматорськ, Донецька область на рішення Господарського суду Харківської області від 23.03.2026 у справі №922/3539/25

за позовом Приватного підприємства "Агропромисловий холдинг", м. Краматорськ, Донецька область

до Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів", смт. Новопокровка, Чугуївський район, Харківська область

про стягнення 2 700 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року Приватне підприємство «Агропромисловий холдинг» (далі- Позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» (далі- Відповідач) про стягнення на свою користь 2 700 000,00 грн заборгованості з орендної плати, що виникла внаслідок неналежного виконання Відповідачем своїх зобов`язань за Договором №0155 оренди комплексу (обладнання) від 27.07.2015 за три останніх роки.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 23.03.2026 у справі №922/3539/25 у позові відмовлено повністю.
Не погодившись із зазначеним рішенням господарського суду та вважаючи його таким, що постановлено незаконно, з порушенням норм матеріального права та процесуального права, Позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 23.03.2026 р. у справі №922/3539/25 про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з Позивача на користь Відповідача заборгованості з орендної плати у сумі 513 000,00 грн. (п`ятсот тринадцять тисяч гривень 00 копійок) та прийняти у цій частині нове рішення, яким задовольнити означені позовні вимоги.
За доводами апеляційної скарги Позивач зазначив, що:
- суд першої інстанції припустився системної помилки, застосувавши до спірних правовідносин критерії, притаманні договору про надання послуг та дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки наявність обов`язку сплачувати орендну плату виникає з моменту фактичного отримання майна в користування і дата виникнення доходу з оренди не прив`язана до складання акту приймання передачі послуг;
-суд не дослідив наявний в матеріалах справи акт приймання –передачі об`єкту оренди від 27.07.2015року, з дати підписання якого виникло триваюче грошове зобов`язання Відповідача;
- суд першої інстанції припустився помилки, вказавши на «недоведеність» факту оренди, оскільки системний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що значна частина заявленої суми в частині, визнаній Відповідачем — 513 000,00 грн, підтверджується податковими накладними, які є в матеріалах справи, а також довідкою №221 від 06.06.2025р., складеною Відповідачем для Фонду держмайна, де Відповідач офіційно визнав кредиторську заборгованість перед Позивачем;
- суд першої інстанції порушив норми процесуального права в частині оцінки доказів, а саме копії договору з матеріалів у кримінальному провадженні №52018000000000461, оскільки мотивуючи відмову у позові «неавтентичністю» та «сумнівністю» наданих копій, суд фактично усунувся від обов`язку об`єктивного дослідження доказів;
- судом першої інстанції було безпідставно стягнуто з Позивача на користь Державного бюджету 40500,00 грн. судового збору, оскільки станом на дату прийняття оскаржуваного рішення вказані кошти перебували та продовжують перебувати у спеціальному фонді Державного бюджету і Позивач за їх поверненням не звертався.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 року, з поміж іншого, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача на означене
судове рішення, а ухвалою суду від 14.05.2026 розгляд справи призначений на 01.06.2026
о 13:15.
Від Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого він заперечував проти доводів апеляційної скарги, зазначивши наступне:
-Позивач в апеляційній скарзі фактично змінює предмет позову та зазначає про інший розмір орендних платежів, що є неприпустимим на стадії апеляційного провадження;
-суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог з огляду на ненадання Позивачем оригіналів витребуваних судом документів, які були надані разом з позовною заявою, а тому їх копії не могли бути прийняті судом у якості належних;
- в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували факт прийняття Відповідачем від Позивача майна у строкове платне користування;
-Позивачем не було надано інформації про конкретний період часу, за який ним було здійснено нарахування орендних платежів, що підлягають стягненню та не надано жодного первинного документа на підтвердження здійснення господарської операції;
-надані Позивачем документи за підписом Яковенка А.В. та подальші дії зі стягнення безпідставно заявленої заборгованості ініційовані цією ж особою вже від імені Позивача та свідчать про відсутність реального предмета спору в матеріально-правовому сенсі і такі дії спрямовані виключно на завдання шкоди державним інтересам, що прямо суперечить завданням господарського судочинства.
У судовому засіданні 01.06.2026р. за участю представників сторін у судової колегії виникла необхідність додатково з`ясувати у сторін щодо обставин справи, у зв`язку з чим по справі оголошено перерву до 29.06.2026р. та зобов`язано сторін надати відповідні письмові пояснення.
До початку судового засідання сторонами виконано вимоги ухвали суду від 29.06.2026р. та надано відповідні письмові пояснення.
Так, від Позивача судова колегія вимагала надати пояснення стосовно:
- чітко визначеного періоду нарахування спірної заборгованості;
- чи виконував Відповідач після укладення Договору №0155 оренди комплексу (обладнання) від 27.07.2015 його умови щодо сплати орендної плати, якщо так, то коли саме та на яку суму з посиланням на платіжні документи;
- щодо узгодженої сторонами орендної плати з урахуванням наявних в матеріалах справи численних додаткових угод за кожний розрахунковий період з моменту укладення договору оренди.
Стосовно поставлених питань, Позивач пояснив наступне:
-періодом нарахування заборгованості за Договором №0155 від 27.07.2015 р. є період протягом 2020-2021 років, який підтверджується податковими накладними, що були виписані Позивачем на кожну окрему господарську операцію (щомісячно) та зареєстровані у Єдиному реєстрі податкових накладних без жодних зауважень Відповідача, загальна сума яких становить 575 000,00грн.;
-фактичний обсяг орендних послуг за вказаним Договором є значно більшим за суму позовних вимог, однак реалізуючи своє право на диспозитивність господарського процесу, Позивач вирішив обмежити предмет спору та оскаржити суму боргу, яка прямо підтверджена внутрішніми бухгалтерськими документами та офіційно визнана Відповідачем;
- правовідносини сторін з моменту укладення Договору мали реальний та сталий характер, що підтверджується належним виконанням Відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати орендних платежів у попередні періоди, а саме банківськими виписками, які наявні в матеріалах справи;
- орендна плата у період, який є предметом оскарження (січень 2020-листопад 2021рр.) складала 25000,00 грн. за місяць, а її розмір сторонами було врегульовано Додатковою угодою № 010.4 від 0 січня 2020 року, що є невід`ємною частиною Договору. 
Відповідачу судовою колегією були поставлені наступні питання:
- чи підтверджується за даними бухгалтерського обліку підприємства укладення договору №0155 оренди комплексу (обладнання) від 27.07.2015 та отримання в оренду передбаченого ним майна;
- якщо таке майно отримувалося, то чи було воно повернуто Позивачу або де перебуває зараз;
- чи виконував Відповідач після укладення договору №0155 оренди комплексу (обладнання) від 27.07.2015 його умови щодо сплати орендної плати, якщо так, то коли саме та на яку суму з посиланням на платіжні документи. 
За наданими суду поясненнями, Відповідач зазначив про відсутність у нього оригіналів Договору № 0155 від 27.07.2015 р., акта приймання-передачі від 27.07.2015 р., а також будь-яких інших первинних документів, які підтверджують правовідносини з Позивачем щодо оренди комплексу обладнання. З огляду на повну відсутність документального підтвердження та неможливість ідентифікації об`єкта оренди за наявними даними бухгалтерського обліку підприємства, Відповідач вважав, що підтвердити або спростувати факт отримання та фактичного повернення комплексу, а також сам факт здійснення оплат за таким договором, не виявляється за можливе.
Відповідач зазначив, що оскільки вказаний Договір підписаний ОСОБА_1 від імені Відповідача із підконтрольною йому юридичною особою Позивача, зважаючи на встановлену вироком Вищого антикорупційного суду від 19.02.2025 у справі №991/8307/24 вину ОСОБА_1 у зловживанні службовим становищем під час перебування ним на посаді генерального директора ДП «НКХП», що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам, Відповідач звернувся до Чугуївського РУП ГУ НП в Харківській області, внаслідок чого було відкрито кримінальне провадження № 12025221240000590 за ч. 4 ст. 191 КК України, предмет якого безпосередньо стосується обставин укладення Договору № 0155 від 27.07.2015 р.
Позивач надав заперечення на письмові пояснення Відповідача, за змістом яких зазначив наступне:
-твердження Відповідача про неможливість підтвердження факту оренди через відсутність у нього оригіналів Договору та Актів є безпідставним, оскільки факт виконання Договору №0155 підтверджується банківськими виписками за 2016-2018 рр., де Відповідач системно сплачував орендну плату, чітко зазначаючи реквізити Договору та фактично підтвердивши факт прийняття майна;
-твердження про неможливість ідентифікації об`єкту оренди, спростовується «Звітом про дотримання умов дозволу на викиди за 2025 рік», підписаним діючим головним інженером ДП «Новопокровський КХП» Волошком О.Ю та оприлюднений на офіційному сайті підприємства, де прямо вказано об`єкт під №112: «Коте Е1,0-0,9 та Е- 2,5-0,9 (паровий)»;
-щодо доводів Відповідача про відсутність записів у регістрах, то означене спростовується фактом реєстрації Позивачем 22-х податкових накладних за 2020-2021рр. на загальну суму 575 000,00 грн, які були прийняті Відповідачем та включені до податкового кредиту, що фактично є визнанням отриманої послуги;
- щодо посилань Відповідача на кримінальні провадження та вирок ВАКС, то Відповідач намагається перекласти відповідальність за борг на колишнього директора, при тому, що наявність кримінального провадження чи вироку щодо посадової особи не анулює цивільно-правові зобов`язання самого підприємства як юридичної особи;
-факт заборгованості за оренду обладнання перед Позивачем був офіційно включений до Довідки про кредиторів, підписаної керівництвом та головним бухгалтером ДП «Новопокровський КХП» у 2025 році для ФДМУ.
Відповідач також подав заперечення на письмові пояснення Позивача, зміст яких зводиться до намагання останнього змінити предмет та підстави позову після прийняття рішення, що суперечить приписам чинного законодавства.
Також, Позивач звернувся до суду з клопотанням про долучення до матеріалів справи «Звіту суб`єкта господарювання про дотримання умов дозволу на викиди за 2025 рік», який було виявлено останнім на офіційному сайті Відповідача та поновлення строку на подання такого доказу за мотивами його опублікування вже після прийняття рішення суду.
Ухвалою судової колегії, занесеної до протоколу судового засідання від 29.06.2026, відмовлено у задоволенні означеного клопотання за мотивами того, що суд апеляційної інстанції переглядає законність та обґрунтованість судового рішення саме на момент його прийняття, отже обставини, що мале місце після прийняття цього рішення, не можуть бути взяті до уваги при такому перегляді.
У судовому засіданні 29.06.2026р. Позивач наполягав на задоволенні апеляційної скарги та скасуванні рішення суду в оскаржуваній ним частині.
Відповідач заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції просив залишити в силі.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в оскаржуваній Позивачем частині, виходячи із наступного.
Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:
-укладення 27.07.2015 між Відповідачем, як орендарем та Позивачем, як орендодавцем, Договору №0155 оренди комплексу (обладнання), відповідно до п. 1.1 якого, Позивач зобов`язується надати в тимчасове користування комплекс утилізації відходів виробництва КХП на базі парового котла типу Е-1/9 на території ДП “Новопокровський КХП”, а також додаткове обладнання встановлене Позивачем в майбутньому, згідно п.2.3. Договору (далі за текстом - комплекс, обладнання) з метою заміщення природного газу на альтернативні види палива, а Відповідач зобов`язується прийняти, своєчасно оплатити користування (оренду) обладнанням і своєчасно повернути обладнання в справному стані з урахуванням нормального зносу по закінченню цього Договору.
- підписання 27.07.2015 між сторонами акту приймання-передачі за Договором №0155 від 27.07.2015 оренди комплексу (обладнання).
Зазначені обставини сторонами не оспорюються.
Вищезазначений факт неналежного виконання Відповідачем умов спірного Договору щодо своєчасного внесення орендної оплати став підставою звернення Позивача до господарського суду з позовною заявою про стягнення заборгованості у розмірі 2 700 000,00 грн.
Відповідач у суді першої інстанції заперечував проти позову з мотивів відсутності зазначення конкретного періоду, за який було здійснено нарахування заборгованості та не надання первинного документа, який би засвідчував факт приймання-передачі наданих послуг за спірним договором, також Відповідач посилався на відсутність інформації щодо здійснення реєстрації податкових накладних на загальну суму 2 700 000,00 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність Позивачем господарської операції з надання Позивачем та, відповідно отримання Відповідачем послуг з оренди майна на загальну суму 2 700 000,00 грн., а також через відсутність у матеріалах справи будь-яких первинних документів на підтвердження означеного.
За змістом доводів апеляційної скарги, Позивачем оскаржується висновок суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог на суму 513 000,00грн за період оренди з січня 2020 по листопад 2021 років.
В іншій частині висновок суду першої інстанції жодною із сторін не оскаржується, отже не переглядається судовою колегією.
Щодо доводів про процесуальні порушення суду першої інстанції.
Так, доводи апеляційної скарги стосовно неправомірного покладення на Позивача обов`язку сплатити судовий збір, судова колегія вважає безпідставними з огляду на наступне.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».
Частиною 4 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону, що діяла до 01.09.2015) було передбачено, що за повторно подані позови, які раніше були залишені без розгляду, судовий збір сплачується на загальних підставах. У разі якщо сума судового збору підлягала поверненню у зв`язку із залишенням позову без розгляду, але не була повернута, до повторно поданого позову додається первісний документ про сплату судового збору.
Тобто Закон № 3674-VI дозволяв використати первісний документ про сплату судового збору.
Разом з тим, Законом №484-VШ від 22.05.2015 до Закону України «Про судовий збір» внесено зміни, якими виключено друге речення частини четвертої статті 6 Закону, що виключає можливість використання при повторному зверненні до суду (як після залишення позову без розгляду, за виключенням, визначеним законом, так і при поверненні позовної заяви) первісного документу про сплату судового збору. Ця норма діє з 01.09.2015.
За приписами ч.5 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за повторно подані позови, що раніше були залишені без розгляду, судовий збір сплачується на загальних підставах.
Як вже було встановлено судом, при повторному зверненні до суду першої інстанції з даним позовом Позивачем у якості доказів сплати судового збору було надано платіжну інструкцію № 1332-X744-E795-5EAB від 28.07.2025 на суму 40 500,00 грн.
Водночас, ця ж платіжна інструкція була подана Позивачем при зверненні до суду з позовом у справі №922/2611/25, який залишено без розгляду ухвалою Господарського суду Господарського суду Харківської області від 25.09.2025.
Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції, така платіжна інструкція не може бути врахована як належний доказ сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі у справі №922/3539/25, так як судовий збір за ним сплачений та зарахований при поданні іншого позову.
Колегія суддів зазначає, що суд при прийнятті позовної заяви не наділений правом і у нього відсутні обов`язки змінювати призначення платежу на інший номер справи або автоматично враховувати квитанцію по іншій справі як належний доказ сплати судового збору.
Отже, Позивачу при повторному зверненні до суду з даним позовом у справі №922/3539/25 належало сплатити судовий збір у визначеному законом розмірі на загальних підставах.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що Позивач має право на повернення суми сплаченого судового збору за позовну заяву, яку було повернуто.
Відповідно приписів ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: повернення заяви або скарги.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.
Клопотання про повернення судового збору має відповідати вимогам ст. 170 ГПК України, що встановлює загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення.
Процедура повернення судового збору сплаченого за подання первісної позовної заяви яка була повернута регулюється Порядком повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787.
Таким чином, колегія суддів підкреслює, що сума судового збору, яка сплачена за подання позовної заяви у справі №922/2611/25 підлягає поверненню судом на підставі відповідного клопотання платника в порядку ст.7 Закону України «Про судовий збір».
Перешкод для реалізації цього права Позивач немає.
Наведене вище відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 12.10.2023 у справі №160/554/23, на яку вірно послався суд першої інстанції.
Таким чином, оскільки Позивачем було додано до позовної заяви по справі №922/3539/25 платіжну інструкцію на переказ готівки № 1332-X744-E795-5EAB від 28.07.2025 на суму 40 500,00 грн., що була подана у справі № 922/2611/25, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про стягнення з Позивача на користь Державного бюджету України 40500,00 грн. судового збору, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.
Щодо суті спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. (ч 1 ст. 762 ЦК України).
Згідно з ч. 5 ст. 762 названого Кодексу плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існували орендні відносини на підставі укладеного між ними 27.07.2015 Договору № 0155 оренди комплексу (обладнання).
Згідно п.п. 1.6 - 1.8 Договору, обладнання передається в оренду на термін – 10 (десять) років. Термін оренди обчислюється з дня наступного за днем підписання Акту приймання-передачі обладнання. Місцезнаходження орендованого обладнання: Харківська обл., Чугуївський р-н, смт. Новопокровка, вул. В. Весича, 1. Мета оренди: використання за цільовим призначенням для власних потреб.
Передача обладнання від орендодавця орендарю відбувається в присутності уповноважених представників Сторін і оформляється актом приймання-передачі обладнання (п. 2.2 договору).
Факт передачі Позивачем та прийняття Відповідачем майна в оренду згідно з умовами Договору, Позивач підтверджував актом приймання-передачі обладнання від 27.07.2015, відповідно до якого Позивач передав, а Відповідач прийняв комплекс утилізації відходів виробництва КХП на базі парового котла типу Е-1/9 згідно переліку, який зазначеного у акті, на загальну суму 163206 доларів США. у кількості 162 одиниці.
Даний акт підписано сторонами без зауважень.
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За доводами апеляційної скарги, Позивач оскаржує саме рішення суду в частині недоведеності факту оренди за період 2020-2021 роки на суму 513 000 грн, виходячи із розрахунку 25000 грн в місяць з посилання на визначення саме такого розміру за додатковими угодами на цей період, оскільки саме така заборгованість підтверджується податковими накладними, які є в матеріалах справи.
В свою чергу, Відповідач заперечував наявність господарських правовідносин з Позивачем, зазначивши про відсутність у нього оригіналів Договору №0155 від 27.07.2015, акту приймання-передачі від 27.07.2015, а також будь-яких інших документів, які б підтверджували правовідносини з Позивачем.
Також Відповідач зазначав, що на підприємстві знаходиться паровий котел типу Е-1/9, проте з огляду на відсутність індивідуально визначених ознак об`єкта та оригіналів Договору №0155 від 27.07.2015 і Акта приймання-передачі від 27.07.2015, ідентифікувати цей котел як «комплекс з утилізації відходів виробництва», що є предметом розгляду у справі №922/3539/25, не виявляється за можливе.
Вимогами ст.269 ГПК України встановлені межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, за змістом яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, проте у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
За змістом позовної заяви предметом позову в даній справі є вимоги Позивача про стягнення з Відповідача заборгованості з орендної плати за Договором у сумі 2 700 000,00 грн заборгованості з орендної плати, виходячи з розрахунку 75000 грн в місць за період за останні три роки до моменту подання позову, що з урахуванням дати звернення до суду -01.10.2025 року- охоплює період з жовтня 2022 по вересень 2025.
Саме в таких межах позовних вимог розглянутий даний спір судом першої інстанції.
Разом з тим, за вимогами та доводами апеляційної скарги, апелянт оскаржує рішення суду в частині заборгованості з орендної плати в розмірі 513 000грн, що виникла за період 2020-2021 роки, виходячи з розрахунку 25000грн та посилаючись на редакцію додаткових угод на той час, у якості доказів зазначає податкові накладні.
Такі межі оскарження не є помилкою апелянта, оскільки підтверджені додатковими його поясненнями на виконання ухвали суду апеляційної інстанції.
Отже фактично Позивач за доводами та вимогами апеляційної скарги вимагає дослідити законність та обґрунтованість висновку суду першої інстанції в частині вимог, які не були предметом його розгляду.
За наведених обставин з урахуванням вимог ст.269 ГПК України судова колегія констатує безпідставність доводів та вимог апеляційної скарги Позивача, що має наслідком відмову в її задоволенні.
При цьому, будь-яких порушень норм процесуального права в діях суду при ухваленні оспорюваного рішення, які в силу вимог ч. 3 ст. 277 ГПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення - судовою колегією не встановлено.
Також судом апеляційної інстанції не встановлено законних підстав до виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги Позивача.
За таких обставин рішення рішення Господарського суду Харківської області від 23.03.2026 у справі №922/3539/25 залишенню без змін, а апеляційна скарга Позивача - без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати по розгляду апеляційної скарги, відносяться на заявника апеляційної скарги.
Про стягнення інших витрат, у тому числі витрат на правничу допомогу сторонами не заявлено, отже такі витрати не підлягають розподілу.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Агропромисловий холдинг", м. Краматорськ, Донецька область на рішення Господарського суду Харківської області від 23.03.2026 у справі №922/3539/25– залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Харківської області від 23.03.2026 року у справі №922/3539/25 – залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, віднести на Приватне підприємство "Агропромисловий холдинг", м. Краматорськ.
Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено та підписано 03.07.2026.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя О.А. Істоміна 

Суддя Д.О. Попков