КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 752/6008/22
номер провадження 22-ц/824/2592/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	 Єфіменко І.О.,	
учасники справи: представник відповідача Храновський В.М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року /суддя Хоменко В.С./
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горбенко Юлія Едуардівна, Державний нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори Шершун Олена Вікторівна про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , державний нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори Шершун Олена Вікторівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горбенко Юлія Едуардівна про визнання заповіту недійсним. Просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , від 22.02.2020 року, посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Шершун О.В., зареєстрований в реєстрі за № 10-265.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 липня 2025 року позов задоволено. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 від 22.02.2020 року, посвідчений державним нотаріусом Шершун О.В. (реєстр. № 10-265). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір 1488,60 грн та витрати на експертизу 103 006,00 грн. /т. 2 а.с. 232-245/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що висновок судово-психіатричної експертизи № 600 від 23.04.2025 року не є категоричним щодо стану спадкодавця саме на 22.02.2020 року, ґрунтується на припущеннях та неповних даних. Відсутні показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 через технічну несправність аудіозапису, висновок суперечить показанням цих свідків. Також суд безпідставно відхилив показання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як зацікавлених; не дослідив належним чином медичні документи та не з`ясував, чи були психічні розлади у спадкодавця саме в момент посвідчення заповіту. Суд неправильно застосував ст. 225, 1257 ЦК України та практику ВС щодо необхідності абсолютної неспроможності керувати діями; порушив ст. 89, 263 ЦПК України, не дав оцінки всім доказам; не надіслав судові повістки та рішення за правильною адресою ОСОБА_1 , що призвело до порушення права на захист.
Представник позивача у відзиві заперечує проти доводів апеляційної скарги, посилається на категоричність висновку експертизи № 600 від 23.04.2025 року, його узгодженість з медичними документами - історії хвороби 2005-2009 років, амбулаторна карта № 279-2-38, показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які підтверджують психічний розлад спадкодавця на момент складення заповіту. Вказує, що показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суперечать медичним даним та іншим свідченням; медична карта № 279-2-38 була досліджена в оригіналі та повернута. Порушення процесуальних строків та повідомлень не доведено. Просить залишити рішення без змін.
Позивач та треті особи в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, нотаріуси просили розглядати справу за їх відсутності, представник позивача просила відкласти розгляд справи у зв`язку з її зайнятістю в іншому судовому засіданні.
Апеляційний суд вказане клопотання відхиляє, оскільки сторонам було надано достатньо часу для визначення з позицією у справі, сторони її виклали, наявні апеляційна скарга і відзив, об`єктивних підстав для їх обов`язкового очного заслуховування в суді апеляційної інстанції представник позивачки не вказала, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, який з`явився у судове засідання, допитавши експерта ОСОБА_12 , перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . До своєї смерті 22.02.2020 року склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шершун О.В., яким заповів усе своє майно ОСОБА_1 (реєстр. № 10-265). Позивачка ОСОБА_3 - онука спадкодавця, спадкоємець за законом. Після смерті дідуся дізналася про заповіт та звернулася до суду про його визнання недійсним.
Висновком судово-психіатричної експертизи № 600 від 23.04.2025 року (ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України») встановлено, що на момент посвідчення заповіту 22.02.2020 року ОСОБА_5 виявляв ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного генезу (судинно-травматичного) з вираженим психоорганічним синдромом (МКХ-10: F07.9) і за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Висновок узгоджується з медичними документами (історії хвороб Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1 2005-2009 років, амбулаторна карта № 279-2-38 КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 2» 2017-2021 років), показаннями свідків.
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався ст. 225 ЦК України про те, що правочин, вчинений особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та/або не могла керувати ними, може бути визнаний недійсним; ст. 1257 ЦК України про те, що заповіт, складений особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій, є недійсним; ст. 203, 215 ЦК України про те, що правочин, вчинений без вільного волевиявлення, є недійсним; ст. 79, 89, 105 ЦПК України про те, що висновок експерта є доказом, який оцінюється судом у сукупності з іншими доказами, а призначення судово-психіатричної експертизи є обов`язковим для встановлення психічного стану особи на момент вчинення правочину.
Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що на момент посвідчення заповіту 22.02.2020 року спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними через психічний розлад, що підтверджено висновком експертизи та іншими доказами, тому заповіт підлягає визнанню недійсним.
Доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції з таких підстав.
Щодо висновку експертизи № 600 від 23.04.2025 року.
Висновок є категоричним щодо стану спадкодавця саме на момент посвідчення заповіту 22.02.2020 року «не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними», узгоджується з медичними документами - історії хвороб Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1 2005-2009 років, амбулаторна карта № 279-2-38 КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 2» 2017-2021 років, показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та не ґрунтується на припущеннях. 
Відповідно до ч. 1 ст. 79, ст. 89 ЦПК України висновок експерта оцінюється судом у сукупності з іншими доказами. Відсутність аудіозапису засідання від 15.02.2024 року не робить висновок неповним: експерти дослідили достатній обсяг об`єктивних даних (медичні документи, інші показання), а технічна несправність не є підставою для визнання висновку недопустимим (ст. 78 ЦПК України; постанова ВС від 06.01.2025 у справі № 569/8833/20: висновок експерта залишається доказом, якщо узгоджується з іншими матеріалами справи).
В суді апеляційної інстанції опитано експерта ОСОБА_12 , яка пояснила, що основними і ключовими для оцінки стану ОСОБА_5 були саме медичні документи, а не покази свідків, оскільки його розлад за медичними показаннями не є реградієнтним, тобто покращення стану наступити не може в силу особливостей психічного захворювання, при цьому він хворів на таке порушення, яке проявляється саме у критичності оцінки себе, при цьому ОСОБА_5 може нормально обслуговувати себе та свої потреби, що він здійснював до своєї смерті. Був запис судового засідання від 13.09.2023 року, водночас те, що суд не надав запис від 15.02.2024 р. фактично значення для експертизи не мало і не вплинуло на перевагу медичної документації. Він мав травму при обороні батьківщини, був амбулаторним хворим, з 1992 року перебував на лікуванні у медичних стаціонарах. ОСОБА_5 страждав стійким психічним розладом протягом тривалого часу, все це фіксується у численних медичних документах, у нього була порушена критика, виражені емоційно-вольові розлади, він не мав повного обсягу дієздатності.
Суд дослідив медичну документацію (історії хвороб 2005-2009 років, амбулаторна карта № 279-2-38 1992-2021 років), яка підтверджує хронічний психічний розлад (органічне ураження головного мозку з вираженими змінами особистості, інтелектуально-мнестичним зниженням, дистимічно-дисфоричний синдром). Висновок експертизи встановлює стан саме на 22.02.2020 року з урахуванням динаміки захворювання.
Отже, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що відсутні медичні документи, що свідчили б про стан спадкодавця саме на день вчинення заповіту, оскільки в даному випадку психічний стан ОСОБА_5 покращитись не міг настільки, наскільки він міг би усвідомлювати значення своїх дій.
Щодо клопотання апелянта про допит свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Апелянт у скарзі вказує на відсутність у матеріалах справи показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 через технічну несправність аудіозапису судового засідання та вважає, що їх допит є необхідним для правильного вирішення спору.
Колегія суддів вважає вказане клопотання таким, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд першої інстанції дослідив значний обсяг доказів, серед яких: висновок судово-психіатричної експертизи № 600 від 23.04.2025 року, медична документація (історії хвороб 2005-2009 років, амбулаторна карта № 279-2-38 за 2017-2021 роки), показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та інші письмові докази.
Показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на яких наполягає апелянт, є показаннями близьких родичів відповідача (доньки та дружини відповідно) і носять зацікавлений характер, яким суд має надавати критичну оцінку, особливо коли вони суперечать висновку судової експертизи та об`єктивним медичним документам.
Допит зазначених свідків в апеляційній інстанції не сприятиме встановленню обставин справи, оскільки їх показання не можуть переважити сукупність медичних доказів і висновок комплексної судово-психіатричної експертизи. Повторне дослідження цих доказів у апеляційній інстанції не є необхідним для встановлення обставин даної справи.
Таким чином, відсутні підстави для задоволення клопотання щодо призначення повторної експертизи, оскільки апелянтом не наведено жодних обґрунтованих сумнівів щодо вірності висновків проведеної в суді першої інстанції експертизи.
Щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 та доводів про порушення права на захист.
Повістки та рішення надсилалися за зареєстрованою адресою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), яку апелянт вказує в усіх своїх заявах по суті справи. Право на захист не порушене, оскільки ОСОБА_1 мав представника та брав участь у засіданнях.
Отже, суд першої інстанції правильно застосував ст. 225 ЦК України, встановивши абсолютну неспроможність спадкодавця усвідомлювати дії та керувати ними на момент посвідчення заповіту через психічний розлад, що робить заповіт недійсним (ст. 1257 ЦК України). 
Суд всебічно дослідив докази, дав їм оцінку у відповідності до ст. 89 ЦПК України за якою суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та в сукупності. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Повний текст постанови складено 29.05.2026 р.

Головуючий: Судді: