ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/7695/25 Головуючий суддя І інстанції Баронін Д. Б.
Провадження № 22-ц/818/1783/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про позбавлення батьківських прав

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року  м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Харкова 14 листопада 2025 року, у цивільній справі №644/7695/25, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Служби у справах дітей Дергачівської міської ради, а також за участю Дергачівської міської ради в якості органу опіки та піклування,
в с т а н о в и в :
25 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернулася суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
Позовна заява мотивована тим, що позивачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дергачі Харківської області, її батьками є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зареєстрованому шлюбі останні ніколи не перебували. З 2011 року батьки проживали то разом, то окремо. Періодично батько збирав свої речі і покидав позивачку та її матір, його не було протягом року, після чого він знову повертався. Взимку 2021 року відповідач зібрав речі і пішов назавжди, і з того часу місце його перебування позивачці не було відомо.
23.04.2025 тітка позивачки ( ОСОБА_4 ) зателефонувала відповідачу і повідомила, що мати позивачки тяжко захворіла, на що відповідач відповів, що прибуде до Харкова. 05.05.2025 мати позивачки померла, наказом начальника ССД позивачку було влаштовано на тимчасове проживання до хрещеної матері позивачки – ОСОБА_5 12.05.2025 відповідач приїхав до м. Харкова, зустрівся з позивачкою та став вимагати зібрати речі та поїхати з ним, на що позивачка категорично відмовилася, оскільки відповідач всі ці роки ігнорував її існування, вона ніколи не відчувала його батьківської турботи, внаслідок чого втратила з ним будь-який родинний зв`язок.
Позивачка також зазначає, що її життям відповідач не цікавився ніколи, не спілкувався, не опікувався ні її здоров`ям, ні вихованням, не забезпечував матеріально, тобто повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Все її життя обов`язки, які перелічені в ст. 51 Конституції України, виконувала її мати – ОСОБА_3 . Наразі відповідачу 78 років, він є людиною похилого віку і внаслідок свого стану не розуміє, що після смерті матері позивачка потребує матеріального забезпечення, моральної та духовної підтримки, супроводу при реалізації її особистих майнових та немайнових прав. Крім того, на прохання надати дозвіл на оформлення паспорта громадянина України відповідач категоричного відмовився, оскільки вказав, що паспорт їй не потрібен, також він змінив замок у квартирі у Харкові, де вони мешкали разом з матір`ю до її смерті. Така поведінка відповідача не відповідає її інтересам та свідчить про байдужість до неї. 
Враховуючи викладене, позивачка на підставі доручення Центру надання безоплатної вторинної правничої допомоги через представницю ОСОБА_6 звернулася з цим позовом до суду та просила суд позбавити відповідача батьківських прав стосовно неї та стягнути аліменти з відповідача на її утримання в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_7 вказала, що її батько ОСОБА_8 майже не був присутнім в її житті – іноді з`являвся, потім зникав, майже не допомагав матеріально. Після настання нового 2021 року він пішов з дому. Після цього вона на прохання матері дзвонила йому раз на півроку, а він сам не дзвонив. На Новий 2022 рік вона з мамою їздила до батька на декілька днів у Приморське. В 2024 році він дійсно 2 рази висилав їй кошти десь по 500 грн. Після смерті матері вона зателефонувала батьку, а він порадив читати ОСОБА_9 та поклав трубку. В школу, в дитячий садок, на танці її водила мати або інші особи, але не батько. Батько іноді міг підняти на неї руку, топив в умивальнику, востаннє десь 5 років тому дав ляпаса, з тих пір насильства не було. 12.05.2025 вони з батьком дійсно спілкувалися в Харкові, ходили в кафе. Вона повідомила йому, що не хоче з ним жити, хоча він наполягав. В серпні 2025 року батько знову запропонував їй жити з ним. Зараз батько не надає їй матеріального утримання, її завжди забезпечувала мама. Батько зараз також відмовляє їй у отриманні паспорта та виїзді за кордон, оскільки він каже, що це їй не потрібно. На скріншотах, які надав її батько, дійсно вказаний номер її картки.
В судовому засіданні 06.11.2025 ОСОБА_7 також пояснила, що на момент смерті її матері весною 2025 року вона та мати жили в квартирі по АДРЕСА_1 , проте після смерті матері відповідач змінив замки у квартирі і вона більше немає доступу до квартири. Коли їй було 4-5 років, батько залишив її в кімнаті на цілий день без доступу до їжі та туалету, оскільки вона не знала як зав`язувати шнурки. Коли їй було 8-10 років, то батько декілька разів вчиняв щодо неї сексуальне насильство. Вона не казала матері про це, а її мати, відповідно, не зверталася до поліції.
Рішенням Індустріального районного суду м. Харкова від 14 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь неповнолітньої ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_1 у розмірі 3196 грн. щомісячно з щорічною індексацією відповідно до закону, починаючи з 25.08.2025 та до досягнення дитиною повноліття.
Відмовлено у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. (реквізити для сплати судового збору: отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача UA908999980313111256000026001; код класифікації доходів бюджету 22030106). 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати у частині відмови про позбавлення батьківських прав та в цій частині ухвалити нове рішення, ким позовні вимоги про позбавлення батьківських прав задовольнити. В іншій частині рішення залишити без змін
Вказала, що суд не забезпечив збереження якнайкращих інтересів позивачки, не врахував, що відсутність зав`язку між батьком і дитиною була спричинена власною бездіяльністю і пасивністю відповідача. Натомість суд взяв до уваги похилий вік відповідача та його віддаленість від місця проживання дитини, хоча жодна з цих обставин, в розумінні Сімейного кодексу України, не звільняє відповідача від виконання батьківських обов`язків. висновок про відмову у позбавленні батьківських прав суд сформулював виключно на підставі письмових заперечень відповідача, який протягом розгляду справи в суді не скористався правом з`явитись в судове засідання та особисто заперечити проти заявлених позовних вимог.
Твердження відповідача про його важкий стан його здоров`я, як внаслідок травм і поранень, отриманих на війні та перебування на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні відповідач не підтвердив жодним документом відповідного зразка. Відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував його справжній інтерес до дитини. Так, надані відповідачем сімейні фотографії зроблені приблизно в один і той самий період життя ОСОБА_1 - до 2021 року. Але позивачка, звертаючись з позовом до суду, не заперечувала той факт, що до 2021 року відповідач ОСОБА_10 періодично проживав з дівчинкою та її матір`ю. Проте наявність таких фотографій у відповідача свідчить лише про його любов до фотографії та не може слугувати доказом виконання ним батьківських обов`язків - турботи про здоров`я, виховання, навчання дитини, про її фізичний та моральний розвиток. Той факт, що ОСОБА_10 одного разу запросив дитину з її матір`ю на Новорічне свято в кінці 2021 році можуть свідчити лише про те, що відповідач мав романтичні стосунки з матір`ю ОСОБА_11 - померлою ОСОБА_12 . Факт запрошення на святкування не може підтвердити, що відповідач проявляв батьківську турботу про дитину. На жодній з цих світлин, у період після 2021 року ОСОБА_11 не позує разом з батьком. Поясненнями свідків та самої позивачки встановлено, що фотографії, де відображена ОСОБА_11 , зроблені іншими людьми, а не батьком дівчинки. Суд такі пояснення свідків відкинув без аргументації. Що стосується посилання відповідача на пересилання коштів дитині, то надані відповідачем банківські квитанції за жовтень, листопад 2024 року та квітень, травень 2025 року, мають фінансовий статус «в обробці» та не підтверджують, що операція з пересилання коштів була завершена. Такі квитанції не відповідають вимогам процесуального закону щодо належності та допустимості доказів.
Зауважила, що не може свідчити про батьківську турботу про дитину і той факт, що після смерті матері в травні 2025 року дівчинка зателефонувала батькові і повідомила про смерть матері. На що відповідач порадив дитині читати ОСОБА_9 і поклав слухавку. Також суд першої інстанції безпідставно відкинув той факт, що після смерті ОСОБА_3 відповідач змінив замки в квартирі, де проживали дівчинка з матір`ю, залишивши дитину без одягу, підручників, особистих речей. Даний факт відображений у Висновку органів опіки та піклування та підтверджений в судовому засіданні поясненням трьох свідків. Всі вищенаведені факти не можуть свідчити про необхідність збереження родинного зв`язку між позивачем і відповідачем, саме тому позивачка вважає, що суд дав неправильну оцінку зібраним у справі доказам, не врахував її емоційний стан, відчуття страху та відрази до батька. У відзиві на позовну заяву сам відповідач ОСОБА_2 не заперечував того факту, що не цікавився навчанням дівчинки.
Посилається на правовий висновок, сформований в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, Верховний Суд вказав, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати в майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи.
Акцентує увагу на тому, що відповідач добровільно пішов з життя своєї дитини, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до дитини та її внутрішнього світу, не сприяє створенню умов для отримання нею освіти. І це триває більше п`яти років, що має наслідком розрив психоемоційних зв`язків між батьком та донькою.
Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду не повністю відповідає.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що доказів винної поведінки відповідача та умисного ухилення його від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, суду не надано. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів факту свідомого навмисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_1 , свідомого нехтування такими обов`язками та остаточне небажання брати участь у житті дитини. З урахуванням відсутності доказів умисної винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, повного розірвання психоемоційних зв`язків з дитиною, суд вважав, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно його доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини.
Відповідач проявляє інтерес до дитини, зокрема запрошував до себе в помешкання для святкування Нового року в 2022 році, періодично пересилав дитині невеликі суми грошових коштів, приїхав до міста Харкова після отримання звістки про смерть матері дитини та пропонував дитині поїхати у с. Приморське проживати з ним. Крім того, відповідач в заявах по суті справи активно заперечував проти позбавлення його батьківських прав. Окрім того, суд врахував, що недостатнє приділення відповідачем часу для виконання батьківських обов`язків частково пов`язано з певними життєвими обставинами, які не залежать від волі відповідача (похилий вік відповідача, небажання позивачки спілкуватися та проживати з відповідачем, проживання відповідача на значній відстані від Харківської області, де позивачка проживала з матір`ю).
У частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини суд урахував, що доказів надання відповідачем стабільного матеріального утримання на користь позивачки до суду надано не було; надані відповідачем докази про перерахування з жовтня 2024 року по травень 2025 року на картку позивачки суми в розмірі 3760 грн. підтверджують лише мінливий та невеликий розмір допомоги на користь позивачки. Довідкою з ГУПФУ в м. Києві підтверджується, що відповідач щомісячно отримує пенсію в сумі 21360 грн. 88 коп., отже отримуваний відповідачем щомісячно розмір пенсії є достатнім для того, що відповідач щомісячно сплачував на користь своєї доньки аліменти в сумі 3196 грн. з урахуванням індексації.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Рішення суду оскаржується у частині відмови у позбавленні батьківських прав, тому щодо стягнутих аліментів рішення суду не переглядається у апеляційному порядку.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 20.05.2011 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дергачівського районного управління юстиції Харківської області, Батько – ОСОБА_2 , мати ОСОБА_3 .
Витягом з реєстру територіальної громади №2025/006219443 від 13.05.2025, який сформований на підставі заяви ОСОБА_1 , вона зареєстрована з 04.09.2020 в АДРЕСА_2 . 
Мати- ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що складений відповідний актовий запис № 378, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 07.08.2025 Другим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Довідкою начальника Служби у справах дітей Дергачівської міської ради №01-48/522 від 21.05.2025 підтверджується, що ОСОБА_1 відповідно до наказу начальника Служби у справах дітей від 13.05.2025 №31 дійсно влаштована на тимчасове проживання до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно характеристики, яка підписана класним керівником Т. Лукавенко та заступником директора з НВР КЗ «Харківський ліцей №80 ХМР» Карєва М. навчається в ліцеї №80 з третього класу, зарекомендувала себе як старанна, відповідальна, дисциплінована учениця. Вихованням дочки завжди займалася тільки мати ОСОБА_3 . Зі слів матері, батько ОСОБА_2 з сім`єю не проживав, навчанням і життям доньки не цікавився. Він не потурбувався, щоб ОСОБА_11 після досягнення 14 років отримала паспорт. Батьківські збори ніколи не відвідував. Після смерті ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 не зв`язався ні з класним керівником, ні з адміністрацією школи.
Відповідно до листа директора КНП «Міська дитяча поліклініка №16» Харківської мпіської ради від 23.06.2025 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуває під наглядом лікаря-педіатра, з яким укладена декларація про надання первинної медичної допомоги. Відповідно до наданої лікарем інформації, на амбулаторний прийом під час проведення медичних профілактичних оглядів, щеплень, ОСОБА_11 з`являлася у супроводі ОСОБА_3 . Звернення ОСОБА_2 стосовно стану здоров`я ОСОБА_1 в КНП «Міську дитячу поліклініку №16 ХМР» не зареєстровані.
Наданим висновком про доцільність позбавлення батьківських прав, складеного 16.09.2025 Дергачівською міською військовою адміністрацією Харківського району Харківської області, вказаний орган вважає, що громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , слід позбавити батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
В обґрунтування вищевказаного висновку вказано, що батько свідомо протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, зокрема з 2021 року не цікавиться її життям, матеріально не допомагає, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, також з боку батька відсутні активні дії стосовно відновлення відносин та спілкування з дитиною.
Зі змісту банківських квитанцій за жовтень, листопад 2024 року та квітень, травень 2025 року, які були надані відповідачем, видно, що на картковий рахунок НОМЕР_3 з рахунку НОМЕР_4 п`ять разів перераховувалися грошові кошти на загальну суму 3760 грн. В судовому засіданні 22.10.2025 позивачка ОСОБА_1 визнала, що картка з номером НОМЕР_3 є її карткою.
У довідці про доходи пенсіонера ОСОБА_2 , виданої ГУПФУ в м. Києві, вказано, що ОСОБА_2 з травня 2025 року отримує щомісячно пенсію в сумі 21360 грн. 88 коп.
Під час розгляду справи у судовому засіданні були допитані свідки.
Свідок ОСОБА_5 надала покази, що вона проживає у АДРЕСА_3 . Вона є хрещеною матір`ю позивачки ОСОБА_13 . Маму позивачки, ОСОБА_14 , вона знала з дитинства. ОСОБА_15 зустрічалася з ОСОБА_16 , у них народилася донька. Вона на прохання ОСОБА_17 часто забирала ОСОБА_11 з дитячого садка, оскільки ОСОБА_18 була на роботі, а ОСОБА_19 нібито був чимось зайнятий. Від позивачки та її мами вона чула, що ОСОБА_8 може кричати та битися, коли вип`є. ОСОБА_8 зі слів ОСОБА_17 дійсно запрошував ОСОБА_18 та ОСОБА_11 в ОСОБА_20 гостювати, після чого вони разом втрьох повернулися у Харків в січні 2022 року. Пізніше, в січні 2022 року, коли зі слів ОСОБА_17 у ОСОБА_11 була температура, ОСОБА_8 поїхав додому. Вона чула від них, що він міг вдарити ОСОБА_11 , топив її в раковині. ОСОБА_11 після смерті матері категорично не захотіла жити з батьком.
Допитаний свідок ОСОБА_21 пояснила, що вона проживає в місті Дергачі. Мама позивачки ОСОБА_1 – Ірина Форстер, була її сусідкою. Зі школи ОСОБА_11 забирала ОСОБА_18 , зі слів ОСОБА_18 батько ОСОБА_11 не хотів забирати дитину зі школи. В дні, коли ОСОБА_8 випивав, ОСОБА_18 та ОСОБА_11 ходили до неї ночувати, оскільки зі слів ОСОБА_22 міг застосувати насильство. Чи було насильство щодо ОСОБА_11 їй невідомо.
Свідок ОСОБА_23 пояснила, що вона проживає у місті Харків. Мама позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_15 , була її колегою по роботі. Перші роки після народження ОСОБА_11 відповідач ОСОБА_8 жив з ОСОБА_18 та ОСОБА_11 . Приблизно 7 років тому ОСОБА_18 припинила стосунки з ОСОБА_24 , проте не заперечувала проти спілкування ОСОБА_11 з батьком. Після смерті ОСОБА_18 вона, ОСОБА_23 , просила по телефону ОСОБА_25 надати дозвіл ОСОБА_11 на отримання паспорту, однак він сказав, що якщо комусь щось треба, то хай їдуть до нього.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою . Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року
у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20,
від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява
№ 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20,
від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
Судом першої інстанції встановлено, що після смерті матері ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_5 ,  ОСОБА_1 відповідно до наказу начальника Служби у справах дітей влаштована на тимчасове проживання до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його доньки ОСОБА_1 .. На обґрунтування такого висновку зазначено, що батько ОСОБА_2 самоусунувся від виконання покладених на нього батьківських обов`язків по вихованню дитини, що виражається в його бездіяльності та свідомому нехтуванні своїми батьківськими обов`язками, зокрема обов`язками щодо фінансового забезпечення, зокрема з 2021 року не цікавиться її життям, матеріально не допомагає, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, також з боку батька відсутні активні дії стосовно відновлення відносин та спілкування з дитиною
Колегія суддів зауважує, що міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.
Суди першої інстанції надав належну та обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх доказів, які б підтверджували наявність обставин, що визначені статтею 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав.
Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої інстанції щодо критичного ставлення до висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, з огляду на його недостатню обґрунтованість.
У зазначеному висновку містяться посилання лише на пояснення позивача щодо самоусунення відповідача від виконання покладених на нього батьківських обов`язків. 
Також висновок органу опіки і піклування не містить аналізу стосунків батька та дитини, наявності з боку батька загрози для неповнолітньої ОСОБА_1 , її здоров`я та розвитку, відомостей про заходи, проведені з метою налагодження стосунків батька й доньки.
Згідно з положеннями частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20,
від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21).
Очевидно, що сімейні відносини мають складний характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду доволі складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. З метою забезпечення найкращих інтересів дитини, за обставин цієї справи, не виправдано позбавляти батька права на контакт з дитиною і її виховання. Позбавлення батька всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на задоволення потреб у любові, піклуванні та матеріального забезпечення. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
За даних обставин не можна вважати, що батько позивачки виконує свої батьківські обов`язки, але у справі відсутні й докази про причини та мотиви його бездіяльності, оскільки це має значення для встановлення умисної винної поведінки батька. За таких обставин суд першої правильно вважав, що позбавлення батьківських прав є передчасним. Позивачка висунула звинувачення про те, що батько здійснював відносно неї насильство, однак вони об`єктивно нічим не підтверджені.
Показання свідків про можливе застосування до позивачки фізичного насильства з боку відповідача у 2020-2021 роках ґрунтуються на словах померлої матері позивачки, тобто ступінь достовірності цих показань є низьким. До суду не було надано жодних доказів того, що позивачка або її мати під час спільного проживання з відповідачем зверталися до правоохоронних чи інших органів з приводу нібито застосування фізичного або сексуального насильства відповідачем. Свідки також не вказували на те, щоб мати позивачки за час її життя коли-небудь повідомляла про факти сексуального насильства з боку відповідача.
Надання позивачкою доказів її звернення до органу поліції 12.11.2025 з приводу можливих фактів насильства з боку відповідача у 2015-2021 роках лише підтверджує вищенаведені висновки суду про відсутність достатніх доказів того, що відповідач коли-небудь застосовував до позивачки насильство. Крім того, таке звернення позивачка здійснила лише після того, як в судовому засіданні 06.11.2025 суд запитав у неї чи зверталася вона або її мати до правоохоронних органів
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 проживає у с. Приморське, Одеської області, тому наявність у нього бажання та можливості підтримувати зв`язок з дочкою, на даний час не вбачається за можливе.
За таких обставин висновок про винне умисне невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, без надання йому можливості змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з сином, брати участь у його вихованні, розвитку та піклуванні, був би передчасним.
Невідвідування відповідачем закладу охорони здоров`я та навчальних закладів дочки не є належним доказом його свідомого навмисного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Довідка з навчального закладу дитини, що містить загальні фрази щодо неучасті відповідача у вихованні дочки і не розкриває усіх аспектів та змісту такої складної категорії, як участь у вихованні дитини, в сукупності з іншими доказами не є достатньою для позбавлення відповідача батьківських прав.
Факт стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на її утримання не може свідчити про свідоме ухилення його від виконання батьківських обов`язків по утриманню дітей, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання одного з батьків до надання дитині належного утримання. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 березня 2019 року, справа № 559/1553/16-ц; від 12 вересня 2019 року, справа №317/4102/17; від 19 вересня 2019 року, справа № 459/1736/16-ц.

Як вбачається з поданої позовної заяви, її метою, ОСОБА_1 вказала, що відповідач не надає їй дозвіл на оформлення паспорта громадянина України, а також не надає дозвіл на виїзд за кордон. Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт відмови відповідача у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. 
Відповідно до п.п. 1 п. 7, п.п. 2 п. 35 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою КМУ від 25 березня 2015 р. № 302 зі змінами та доповненнями, оформлення, обмін та видача паспорта здійснюються особі, яка досягла 14-річного віку, - на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто, і при цьому у випадках, коли у заявника з поважних причин (тривалий час не проживає з батьками) відсутня можливість подати оригінал документу одного з батьків щодо посвідчення громадянства України, перевірка факту належності заявника до громадянства України здійснюється за обліками ДМС, інших державних та єдиних реєстрів, інформаційних баз, що перебувають у власності держави. 
Отже, позивачка може особисто звернутися за отриманням паспорта громадянки України, а подання оригіналу паспорта її батька не є абсолютно необхідним, оскільки компетентний державний орган може перевірити факт її належності до громадянства України за даними реєстрів та інформаційних баз. Суд вважає, що в ситуації, у якій опинилася позивачка, компетентний орган повинен перевірити факт належності позивачки до громадянства України за обліками ДМС, інших державних та єдиних реєстрів, інформаційних баз, оскільки мати позивачки померла, а батько проживає в Одеській області та силу стану здоров`я не може відвідати Харківську область.
Тому, відмова батька щодо ненадання дозволу дочці на оформлення паспорта громадянина України, а також не надає дозволу на виїзд за кордон не є тією підставою для задоволення позову про позбавлення батьківських прав.
Посилання апеляційної скарги на наявність ризику фізичної, емоційної та психічної травми від спілкування дитини з батьком, який вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно позивачки, колегія суддів відхиляє, з огляду на відсутність достатніх доказів того, що відповідач коли-небудь застосовував до позивачки насильство. Крім того, таке звернення позивачка здійснила лише після того, як в судовому засіданні 06.11.2025 суд запитав у неї чи зверталася вона або її мати до правоохоронних органів.
Наведене свідчить, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батьку щодо дитини на її виховання, захист її інтересів, та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не встановлено.
Належних, допустимих, достатніх і переконливих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та обставин, які б свідчили про те, що відповідач втратив інтерес до дочки, не бажає спілкуватися з нею та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, суд не встановив.
Між тим, колегія суддів зазначає, що відповідач мав би докласти значно більше зусиль для виконання своїх батьківських обов`язків та виховання дитини, що потребує додаткового вивчення його поведінки відносно позивачки з боку органів опіки та піклування.
Так, у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 Верховний Суд зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків .
Зважаючи на недоліки, пасивну поведінку відповідача при виконанні своїх обов`язків щодо виховання та утримання доньки, з метою забезпечення дотримання якнайкращих інтересів дитини, колегія суддів вважає, що наявні підстави для попередження ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, участі у вихованні доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з покладенням на орган опіки та піклування обов`язку з контролю за виконанням нею батьківських обов`язків.
Надання можливості відповідачу змінити ставлення до виховання дочки стосується, насамперед, урахування якнайкращих інтересів дитини. У разі відсутності реальних змін у поведінці відповідача як батька стосовно дитини протягом розумного строку після ухвалення судового рішення позивачка не позбавлена можливості повторно ініціювати питання про позбавлення його батьківських прав. При цьому, при розгляді такої справи суд повинен буде врахувати той факт, що до відповідача раніше застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, та на підставі наданих сторонами доказів оцінити, чи було вчинено ним дії на виконання такого попередження. Залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22, від 22 січня 2025 року в справі № 333/8983/23, від 04 квітня 2025 року в справі № 6290/3692/23).
За таких умов, оскаржуване рішення суду необхідно змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацом вищевказаного змісту.
Оскільки апеляційну скаргу по суті заявлених вимог залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни оскаржуваного судового рішення шляхом доповнення резолютивної частини рішення суду попередженням відповідача про необхідність зміни ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, участі у вихованні доньки.
Справа в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів в апеляційному порядку не переглядалася.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Індустріального районного суду м. Харкова 14 листопада 2025 року- змінити, шляхом доповнення резолютивної частини рішення суду абзацом такого змісту:
«Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, участі у вихованні доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з покладенням на орган опіки та піклування обов`язку з контролю за виконанням нею батьківських обов`язків.».
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 01 червня 2026 року.

Головуючий         В.Б.Яцина

Судді колегії         Ю.М.Мальований

О.Ю.Тичкова