ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5585/26 Справа № 216/2187/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - ЦИМБАЛІСТЕНКО О.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року м. Кривий Ріг 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М.,
суддів Акуленка В.В., Остапенко В.О.,
секретар судового засідання Лідовська А.А.,
сторони:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ступак Яна Олександрівна, на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2026 року, яке ухвалено суддею Цимбалістенко О.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 23 лютого 2026 року,

ВСТАНОВИВ

У березні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ступак Я.О., звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал КривийРіг» (далі ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг») про скасування наказу про припинення збереження та виплати середнього заробітку, стягнення середнього заробітку за основним місцем роботи.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що починаючи з 05 червня 2003 року по теперішній час ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг».
Під час перебування позивача у трудових правовідносинах з відповідачем, а саме 27 лютого 2020 року, позивачем було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних силах України, про що відповідача було належним чином повідомлено.
Відповідно до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, з дати укладання контракту про проходження військової служби у Збройних силах України ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» щомісяця нараховувало та сплачувало позивачу середній заробіток за основним місцем роботи. Однак починаючи із серпня 2022 року нарахування та виплата зазначених коштів припинились.
На звернення позивача щодо підстав припинення нарахування та виплати середнього заробітку за основним місцем роботи ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» надали відповідь, що з 19.07.2022 року відсутні правові підстави для збереження середнього заробітку працівникам, яких було призвано на військову службу.
Однак, позивач не погоджується із вищезазначеною позицією ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», оскільки вважає, що зміни до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України» та відповідно позиція ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» суперечать статтям 1, 3, 17, 22, 58 Конституції України.
Крім цього позивач звертає увагу на те, що з моменту укладення контракту про проходження військової служби у Збройних силах України між ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та позивачем виникли триваючі правовідносини зі збереження середнього заробітку на час дії контракту. Їх реалізація розпочалась на підставі частини 3 статті 119 КЗпП, що діяла до 19.07.2022 року. Отримання середнього заробітку є безперервним процесом реалізації права, яке не реалізоване.
У зв`язку з вищевикладеним просить просив скасувати наказ ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» про припинення збереження та виплати середнього заробітку ОСОБА_1 ; зобов`язати ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» нараховувати та сплачувати середній заробіток ОСОБА_1 ; стягнути з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 кошти по виплаті середнього заробітку за основним місцем роботи за період з серпня 2022 року по березень 2024 року.
Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ступак Я.О., посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення суду першої інстанції просить скасувати рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2026 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач з 19 липня 2022 року припинив нарахування та виплату середнього заробітку ОСОБА_1 , що є безумовним порушенням його прав як працівника, який проходить військову службу, на отримання середнього заробітку за основним місцем роботи, оскільки внесені зміни до п. 3 ст. 119 КЗпП України мали місце 01.07.2022 року у зв`язку з прийняттям Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набув законної сили 19 липня 2022 року, тобто вже після прийняття позивача на військову службу за контрактом. Зауважує, що припинення відповідачем збереження середнього заробітку до закінчення контракту на проходження військової служби у Збройних Силах України, позбавляє позивача на отримання додаткових грошових коштів, які передбачалися на законодавчому рівні. 
Також посилається, що судом першої інстанції не було враховано зміст конституційного принципу незворотності дій закону у часі. Підстав для прийняття оскаржуваного наказу та відповідно підстав для припинення нарахувань з наступною невиплатою середнього заробітку у відповідача не було. 
Відповідачем подані письмові пояснення, в яких представник відповідача, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення суду, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2026 року залишити без змін.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , який наполягав на задоволенні апеляційної скарги з викладених у ній підстав, представника відповідача Єфремової Т.О., яка просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено письмовими доказами наявними в матеріалах справи, що з  ОСОБА_1 починаючи з 05.06.2003 року по теперішній час перебуває у трудових відносинах з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», що не заперечується сторонами.
Під час перебування позивача у трудових правовідносинах з відповідачем, а саме 27 лютого 2020 року позивачем було укладено контракт строком на три роки про проходження військової служби у Збройних силах України, контракт підписано позивачем та командиром військовоійї частини НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 .
Згідно листа ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» №145/138 від 23.02.2024 року на запит ОСОБА_1 , відповідачем повідомлено, що починаючи з 19.07.2022 року середній заробіток позивачу підприємство не нараховує, оскільки відсутні правові підстави для збереження середнього заробітку працівникам, яких було призвано на військову службу або прийнято на військову службу за контрактом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, припиняючи нарахування середнього заробітку позивачу з 19 липня 2022 року, на період проходження ним військової служби на підставі частини третьої статті 119 КЗпП України та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX, діяв відповідно до вимог чинного законодавства.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
Відповідно до частин першої-третьоїстатті 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу»(далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
У листі Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року «Щодо особливого періоду» зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу № 303/2014 та триває, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України « Про демобілізацію» після стабілізації на Сході України.
Саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно достатті 1 Закону України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію » пов`язано настання особливого періоду, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування у умовах мирного часу.
Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17.
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 43 Конституції Україникожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Кодексом законів про працю України надано визначення трудового договору. Так, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Глава VII Закону № 2232-ХІІ врегульовує особливості призову під час мобілізації.
Згідно з частиною другоюстатті 39 Закону громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
Частиною третьою статті 119 КЗпП (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову служб; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»(далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП слова зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Таким чином, із набранням чинності Закону № 2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.
Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року). З 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП Українизаробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені встатті 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.
Позивач у цій справі не виконує роботу, визначену трудовим договором між ним та відповідачем, унаслідок прийняття на військову службу, а отримує грошове забезпечення військовослужбовця в установленному законом розмірі.
Звільнивши з 19 липня 2022 року роботодавців від обов`язку з виплати щомісячного забезпечення мобілізованим працівникам, 28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.
Матеріалами справи встановлено, що ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» припинено з 19 липня 2022 року виплату середньої заробітної плати, зокрема позивачу ОСОБА_1 на період проходження ним військової служби, діяв відповідно до вимог чинного законодавства.
Враховуючи наведене та з огляду на те, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX відсутні правові підстави для збереження середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності цим Законом, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.
Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуальногозакону, та узгоджуються з застосованими нормами матеріального права.
Доводи апеляційної скарги про незастосування до спірних правовідносин частини третьої статті 119 КЗпП України в попередній редакції, є безпідставними.
Так, згідно з висновками щодо тлумачення змістустатті 58 Конституції України, викладеними урішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується тойзаконабо інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; діязаконута іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цимзакономабо іншим нормативно-правовим актом.
Враховуючи вищенаведений принцип, до спірних відносин підлягає застосуванню частина третя статті 119 КЗпП України в редакції з 19 липня 2022 року, адже останні мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права.
Відповідно до частини другої статті Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»(зі змінами, внесенимиЗаконом від 01 липня 2022 року № 2352-IX) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статями 43,44 Конституції України.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першоюстатті 17 Конституції Україниє найважливішою функцією держави.
Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 сформулював висновок, відповідно до якого держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.
У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а, отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено врішенніцього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.
Оскільки положення частини третьої статті 119 КЗпП України у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ, відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач не порушив нормистатті 58 Конституції Українита ЦК України щодо незворотності дії закону в часі та правомірно припинив нарахування і виплати середнього заробітку позивачу з 19 липня 2022 року.
Зокрема, починаючи з 19 липня 2022 року відповідач позбавлений обов`язку зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення частини третьоїстатті 119 КЗпП України виключені. При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимогЗакону № 2352-ІХ.
Зважаючи на викладені норми закону, правові позиції Конституційного Суду України та Європейського суду, посилання позивача на те, що припинення виплати йому середнього заробітку звужує його права та призводить до погіршення становища внаслідок застосування положень Закону № 2352-ІХ, є необґрунтованими.
Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 28 червня 2023 року у справі № 753/12209/22.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський судз правлюдини вказавщо пункт1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ступак Яна Олександрівна, залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повне судове рішення складено 28 травня 2026 року.

Головуючий:

Судді: