Справа № 734/5321/25
Провадження № 1-кп/734/108/26

В И Р О К
іменем України
29 червня 2026 року	  	селище Козелець	

Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретар судових засідань ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні судову справу - кримінальне провадження № 62025100150005654, відомості про яке 26 листопада 2025 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, щодо 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хорола Полтавської області, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 , за призовом під час мобілізації, на особливий період, військове звання – солдат, жителя АДРЕСА_2 , не судимого, 
який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 402 і ч. 4 ст. 409 КК України, 
із участю сторін кримінального провадження – прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника-адвоката ОСОБА_5 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 402 і ч. 4 ст. 409 КК України, 
в с т а н о в и в:
відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. За Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, із 05.30 години 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, що діє до цього часу.
25 липня 2025 року військовозобов`язаного ОСОБА_3 призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлено для проходження військової служби. 
Згідно з ч. 6 ст. 2, п. 4 ч. 1 і ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Початком проходження військової служби для громадян, прийнятих па військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Із 25 липня 2025 року ОСОБА_3 почав проходити військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, і набув статусу військовослужбовця Збройних Сил України.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25 липня 2025 року № 206 солдата ОСОБА_3 призначено на посаду курсанта Військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.
Статтями 17 і 65 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки з найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. 
У ст.ст. 1 і 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України.
Згідно зі ст.ст. 1-3 і 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів. У ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначене право командира віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого, - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.
Відповідно до ст.ст. 11 і 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут) військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим. Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно зі ст.ст. 28-30 Статуту єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання, а підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитись до нього з повагою.
Статтями 35-37 Статуту передбачено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово в тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення. Командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати виданий йому наказ у зазначений термін.
Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 127 і 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2 і 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України солдат ОСОБА_3 зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно викопувати військовий обов`язок, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, додержуватися військової дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених йому за посадою, не допускати негідних вчинків, у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира, а після повернення доповідати йому про прибуття.
Проте, військовослужбовець ОСОБА_3 у порушення вказаних норм законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення і вчинив злочини проти встановленого порядку несення військової служби.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності), військовослужбовцю ОСОБА_3 наказано пройти підготовку на базі 1 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 у період із 28 жовтня 2025 року до 18 грудня 2025 року за «Програмою базової загальновійськової підготовки (для підготовки мобілізаційних ресурсів) ТП 7-00(206)246.63» (шосте видання), затвердженого 10 липня 2025 року Головнокомандувачем Збройних Сил України.
Письмовий наказ командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності) є законним, тобто таким, що виданий у межах повноважень військової службової особи, чіткий, зрозумілий і не містить подвійного тлумачення, а також реальний до його виконання. Командир Військової частини НОМЕР_1 за своєю посадою та військовим званням є начальником для всього особового складу військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 .
На виконання вказаного наказу, командиром 2 навчальної роти 1 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 , у присутності командира 2 взводу 2 навчальної роти 1 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_8 , командира 3 взводу 2 навчальної роти 1 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_9 , а також інших військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 , приблизно о 14.25 годині 28 жовтня 2025 року під час шикування, перебуваючи за місцем тимчасового розташування Військової частини НОМЕР_1 у лісосмузі неподалік від АДРЕСА_1 , військовослужбовцю ОСОБА_3 доведено в усній формі наказ командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності) щодо проходження підготовки на базі НОМЕР_2 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 у період із 28 жовтня 2025 року до 18 грудня 2025 року за «Програмою базової загальновійськової підготовки (для підготовки мобілізаційних ресурсів) ТП 7-00(206)246.63».
Військовослужбовець ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи умисно, перебуваючи у вказаному місці, відкрито відмовився виконати письмовий наказ командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності). При цьому, від військовослужбовця ОСОБА_3 жодних скарг, у тому числі на стан здоров`я, не надходило.
Зазначені умисні дії військовослужбовця ОСОБА_3 хоча і не спричинили тяжких наслідків, але стали передумовою зниження бойової готовності військового підрозділу в умовах війни, а також завдали шкоди авторитету органам військовою управління і є небезпечним діянням, що посягає на встановлений порядок підлеглості та військової дисципліни, породжує неорганізованість та безладдя у військових частинах, негативно позначається на боєготовності і боєздатності військових формувань.
Крім цього, військовослужбовець ОСОБА_3 , діючи з мотивів ухилитися від проходження військової служби, в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст.ст. 17 і 65 Конституції України, ст.ст. 1, 2 і 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 і 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , із моменту його призначення 25 липня 2025 року на посаду курсанта Військової частини НОМЕР_1 до 28 жовтня 2025 року включно, відкрито відмовився від несення обов`язків військової служби, зокрема, від проходження курсу базової загальновійськової та фахової підготовки, дотримання правил військової ввічливості, поведінки та військового вітання, використання зброї, виконання вправ стрільби зі стрілецької зброї, дотримання внутрішнього розпорядку дня та виконання свого Конституційного обов`язку щодо захисту Батьківщини, про що приблизно о 14.25 годині 28 жовтня 2025 року, перебуваючи за місцем тимчасового розташування Військової частини НОМЕР_1 у лісосмузі неподалік АДРЕСА_1 , заявив усно під час доведення йому в усній формі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності).
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Обвинувачений ОСОБА_3 винуватим себе не визнав у вчиненні кримінальних правопорушень і показав, що є членом Християн віри Євангельської з 2012 року, прийняв хрещення у 2014 році і є віруючим християнином. О 15.10 годині 24 липня 2025 року не мав при собі документів, примусом привезли до ТЦК у м. Кременчуці, а потім – до м. Горішні Плавні. Не надали можливість подати документи, зокрема, військовий квиток. Повідомив, що має релігійні переконання і не має права брати до рук зброю. Військову службу проходив 23 роки тому. Виданий документ, що є здоровим, ніякої ВЛК не було. Привезли до сел. Десна і переконували взяти до рук зброю. Погодився служити без зброї і 27 липня 2025 року одягнув військову форму одягу. З перших днів занять поставлений у наряд. 68 разів заступав у наряд і носив військову форму. Із 15 серпня 2025 року і впродовж трьох місяців постійно перебував у наряді. 02 серпня 2025 року примушували прийняти присягу, але відмовився. Близько 14.30 години 28 жовтня 2025 року на плацу вишикували і зачитали наказ командира військової частини, не розумів причини цього наказу, не розумів чому там знаходився. Від проходження військової служби не відмовлявся, а відмовився лише від носіння зброї. Розпорядок дня виконував, формений одяг одягнув і зауважень не мав. Військову присягу склав у 2003 році і повторне складання присяги не передбачене. Військовослужбовцем себе визнає, матеріальне забезпечення отримував, висновок ВЛК не оскаржував. Зміст наказу від 27 жовтня 2025 року є зрозумілим – пройти БЗВП і прийняти Військову присягу. Має намір проходити службу у Збройних Силах України, але без зброї.
01 червня 2026 року обвинувачений ОСОБА_3 подав заяву про те, що не відмовлявся і не відмовляється від проходження військової служби у Збройних Силах України загалом. Не мав і не має наміру ухилятися від виконання військового обов`язку чи уникати проходження військової служби. Готовий пройти базову загальновійськову підготовку без використання зброї у складі навчальної роти навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 або в іншому навчальному центрі Збройних Сил України, а після завершення підготовки проходити подальшу службу у Збройних Силах України. Підтверджує свою готовність проходити військову службу та виконувати покладені на нього обов`язки в межах його релігійних переконань. 
Винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) підтверджується такими доказами:
військовозобов`язаний ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призваний 25 липня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 за мобілізацією до лав Збройних Сил України і відправлений до Військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби; 
згідно з Довідкою № 2025-0724-1926-4529-7 військово-лікарської комісії, що видана 24 липня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 , солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є придатним до військової служби; 
згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25 липня 2025 року № 206 ОСОБА_6 на виконання вимог Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 69/2022, військовослужбовців, призваних за мобілізацією, необхідно вважати такими, що прибули з територіальних центів комплектування та соціальної підтримки, із 25 липня 2025 року зараховано до списків особового складу частини і на всі види забезпечення, зокрема, солдата ОСОБА_3 , який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_3 , – до 1 навчальної роти 1 навчального батальйону;
за наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 27 жовтня 2025 року № 1331 «Про організацію навчання особовим складом військової частини НОМЕР_1 » ОСОБА_6 у відповідності до наказу командира Військової частини НОМЕР_3 від 10 жовтня 2025 року № 920 на базі 1 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 сплановано підготовку особового складу призваних на військову службу під час мобілізації з територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки на базовій загальновійськовій підготовці. З метою якісної організації та підготовки військовослужбовців наказано: 1.Підготовку осіб, призваних на військову службу під час мобілізації, які не проходили військову службу, або/та мають перерву у військовій службі більше десяти років, та направлені з ТЦК та СП до навчального центру для проходження базової загальновійськової підготовки, організувати та здійснити на базі 1 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 у період із 28 жовтня 2025 року до 18 грудня 2025 року, із них: 28 жовтня 2025 року - проведення підготовчих заходів та нульового дня «перезавантаження»; 29 жовтня 2025 року - ознайомчий курс; із 30 жовтня 2025 року до 22 листопада 2025 року - курс індивідуальної підготовки; 23 листопада 2025 року - резервний день; із 24 листопада 2025 року до 13 грудня 2025 року - курс вивчення дій у складі підрозділу (відділення, взводу); 14 грудня 2025 року - резервний день; із 15 грудня 2025 року до 17 грудня 2025 року - підсумковий контроль у формі комплексного тактичного заняття (проведення 3-х добового польового виходу); 18 грудня 2025 року - випуск, видача особовому складу відповідних документів про проходження навчання; із 19 грудня 2025 року - відправка особового складу до місць подальшого проходження служби відповідно до розподілу Генерального штабу Збройних Сил України); підготовку особового складу здійснити за «Програмою базової загальновійськової підготовки (для підготовки мобілізаційних ресурсів) ТП 7-00(206)246.63» (шосте видання), затвердженого Головнокомандувачем Збройних Сил України 10 липня 2025 року (далі - Програма БЗВП); в ході організації та проведення навчання, заняття з особовим складом планувати та проводити з понеділка по суботу включно (неділя - вихідний день), тривалість навчального дня - 8 навчальних годин і 2 години самостійної підготовки, тривалість однієї навчальної години - 45 хвилин, під час проведення польових занять тривалість навчального дня збільшувати до 10 навчальних годин. Навчання організувати і провести для наступних військовослужбовців: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2.Відповідно до Додатку № 1 ст. 67 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України Військову присягу складають: військовослужбовці, які прибули до військової частини для проходження військової служби, і раніше не складали Військової присяги, - після проходження ними програми підготовки, вивчення основних положень військового законодавства України, військових статутів стосовно їх прав та обов`язків, виконання вправи стрільби із стрілецької зброї, але не пізніше ніж через місяць від дня прибуття до Військової частини. Командиру 1 навчального батальйону, організувати в районах розташування підрозділів, в укритті для особового складу, із урахуванням безпекових вимог при оголошенні сигналів «Ракетна небезпека», «Повітряна тривога», складання військової присяги на вірність Українському народові, особовим складом підпорядкованого підрозділу; забезпечити особовий склад, який складає військову присягу, автоматами АК-74 (АКМ-47) із розрахунку на кожного військовослужбовця для складання військової присяги; після складання Військової присяги організувати заповнення відповідних розділів у військових квитках військовослужбовців; списки особового складу, який склав військову присягу, завірити печаткою і зберігати в штабі частини в окремій папці. Привести до Військової присяги на вірність Українському народові особовий склад військовослужбовців, зокрема, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 3.Скласти Військову присягу на вірність Українському народові особовим складом військовослужбовців, зокрема, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 4.Контроль за виконанням наказу покладений на начальника штабу військової частини, що його стосується; 5.Наказ довести до особового складу військової частини, що його стосується; 
відомостями, що містяться у протоколі огляду від 28 жовтня 2025 року і на цифровому носії інформації micro-sd 64GB, - відеозаписом зафіксовані оголошення 28 жовтня 2025 року наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 27 жовтня 2025 року № 1331 «Про організацію навчання особовим складом військової частини НОМЕР_1 » ОСОБА_6 у присутності солдата ОСОБА_3 та відмову солдата ОСОБА_3 від виконання вимог цього наказу; 
згідно з довідкою № 5, що видана 19 липня 2025 року Помісною церквою Християн віри євангельської у смт. Семенівка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняв водне хрещення у 2014 році та є членом «Релігійної громади помісної церкви Християн Віри Євангельської у смт. Семенівка», що зареєстрована у відповідності до Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»;
згідно з наказом № 3217 «Про призначення службового розслідування», виданого від 05 серпня 2025 року командиром Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_10 , прийняте рішення про проведення службового розслідування за фактом відмови від проходження військової служби в цілому курсантом 1 навчальної роти 1 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_3 ; 
зі змісту Акту службового розслідування, проведеного у період із 05 серпня 2025 року до 13 серпня 2025 року у Військовій частині НОМЕР_1 , за фактом відмови від проходження військової служби в цілому України курсантом 1 навчальної роти 1 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_3 , зокрема, виходить, що за порушення вимог абз. 2, 3 і 8 ст. 11, ст.ст. 16, 37 і 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, п. 1 Додатку № 1 до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абз. 2 і 6 ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України курсанта 1 навчальної роти НОМЕР_2 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладене дисциплінарне стягнення, передбачене п. б ст. 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України у виді догани;
згідно із записами у Книзі добору варт навчальної роти 1 навчального батальйону Військової частини (розпочато 21 липня 2025 року, закінчено 15 листопада 2025 року) військовослужбовець ОСОБА_3 залучався у добові наряди у 2025 році: 17-22, 24-31 серпня, 1-8, 13-19, 21-30 вересня, 01-27 жовтня;
свідок ОСОБА_9 показав, що є командиром 3 навчального взводу 2 навчальної роти Військової частини НОМЕР_1 . У жовтні 2025 року на базі навчального підрозділу на полігоні зачитаний наказ № 1331 про проходження БЗВП. Вказаний наказ за змістом є зрозумілим і чітким. ОСОБА_3 відмовився виконувати наказ у присутності інших військовослужбовців через релігійні переконання. Коли був зачитаний наказ, ОСОБА_3 відмовився нести службу. ОСОБА_3 чіткої відповіді не надав і сказав, що це незаконно і не згідний із наказом;
свідок ОСОБА_11 показав, що є військовослужбовцем Збройних Сил України. Із ОСОБА_3 познайомився, коли проходили БЗВП, разом проходили службу у Військовій частині НОМЕР_1 і склались нормальні відносини. ОСОБА_3 проживав у палатці, щодня його бачив. ОСОБА_3 раніше прокидався і працював на кухні, де чергував, переміщався на баню готувати дрова, виконував ті завдання, що ставили. ОСОБА_3 приходив на шикування, носив із першого дня формений одяг, стягнень не мав і дотримувався внутрішнього розпорядку. У вільний час ОСОБА_3 читав літературу, говорив про релігію і є глибоко віруючою людиною. ОСОБА_3 відмовився брати у руки зброю та сказав, що релігія не дозволяє. Присягу ОСОБА_3 раніше приймав. Такі події відбувались у період липня-травня 2025 року. У жовтні 2025 року проходив військову службу без ОСОБА_3 ;
свідок ОСОБА_12 показав, що є пастором центру у сел. Семенівка. ОСОБА_3 є членом помісної церкви із 2014 року, має із ним гарні відносини. ОСОБА_3 приймав Водне хрещення і має тверду позицію. Обставини вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_3 не відомі. ОСОБА_3 казав, що готовий проходити військову службу і виконувати обов`язки військової служби без отримання зброї і прийняття присяги. ОСОБА_3 мобілізований до лав Збройних Сил України у серпні 2025 року;
свідок ОСОБА_8 показав, що є військовослужбовцем Збройних Сил України. ОСОБА_3 пам`ятає по жовтню 2025 року, він поводив себе трішки неадекватно. Було більше п`ятнадцяти чоловік із різних підрозділів, які не захотіли виконувати наказ командира. Вивчав і впроваджував військовий досвід, виконував наказ командира. Був присутнім при зачитуванні наказу та стосувався виконання обов`язків військової служби, зміст наказу був зрозумілим. До зачитування наказу ОСОБА_3 не знав. ОСОБА_7 не був прямим командиром для ОСОБА_3 . Причину відмови ОСОБА_3 від проходження БЗВП не пам`ятає. Пригадує, що ОСОБА_3 кричав алілуя русскім говором і добре запам`ятався, в однострої показав, що є активною людиною із російською мовою. Є центри, де проходять службу із релігійних переконань без зброї.
Положеннями ч.ч. 1 і 2 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі - Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір. Відступ від положень цієї статті згідно з ч.ч. 1 і 2 ст. 4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.
У ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) визначене право кожного на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.
Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно ч. 2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.
Ні положення ст. 18 Пакту, ні ст. 9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.
Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені ст. 9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia) від 27 жовтня 2009 року, заява № 23459/03, пункт 110; «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v. Greece) від 15 вересня 2016 року, заява № 66899, пункт 36; «МушфігМаммадов та інші проти Азербайджану» (MushfigMammadovetAutres v. Azerbaidjan) від 17 жовтня 2019 року, заяви № 14604/08 та 3 інших, пункт 74; «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12 березня 2024 року, заява № 18382/15, пункт 42).
Водночас, ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням зазначеної вище статті (рішення у справах: «ЕнверАйдемір проти Туреччини» (EnverAydemir v. Turkiye) від 07 червня 2016 року, заява № 26012/11, пункти 78 і 81; «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12 березня 2024 року, заява № 18382/15, пункт 42). Фактично у цьому випадку на карту поставлене питання про розуміння і межі свободи релігії та совісті (рішення у згаданих вище справах: «ЕнверАйдемір проти Туреччини», пункт 78; «Канатли проти Туреччини», пункт 43).
ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував про те, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу (рішення у справі «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v. Greece), пункт 54). Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень ст. 9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи (рішення у згаданих вище справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia), пункт 110; «МушфігМаммадов та інші проти Азербайджану» (MushfigMammadovetAutres v. Azerbaidjan), пункт 74).
На рівні національного законодавства України право на свободу совісті та віросповідання гарантоване як одне з конституційних прав людини, зміст якого закріплено у ст. 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно до ч. 4 вказаної статті у разі, якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України, як конституційно-правова норма, згідно з ч. 3 ст. 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте, цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.
Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.
Відповідно ст.ст. 1 і 4 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення. Указаним Законом заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, на альтернативну (невійськову) службу не передбачена. 
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає такі види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (ч. 6 ст. 2 цього Закону).
Згідно зі ст. 65 Конституції України і ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.
Правовими нормами ст. 64 Конституції України визначено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
За Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений відповідними Указами Президента України, і діє до цього часу. За Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено про проведення загальної мобілізації.
У воєнний час, під час мобілізації та оборонної війни обов`язок захисту України, - держави, що зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України, незалежно від їхнього віросповідання. У воєнний час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави та інтересами самого громадянина. 
ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із необхідністю виконання певного обов`язку і свободою віросповідання.
Існування особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, що є значно більшою за площею і кількістю населення, а лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів. Наступ на Україну носить широкомасштабний характер, так як 24 лютого 2022 року військове вторгнення здійснене не лише з території Російської Федерації, а й з території Республіки Білорусь. Протяжність військового нападу з півночі, сходу та півдня, а також з морського кордону Чорного моря, сягнула більшої частини кордону всієї України, включаючи тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.
Відтак, в Україні оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час (як у справах ЄСПЛ), а про військову службу за мобілізацією, - для відсічі ворожої збройної агресії Російської Федерації.
Саме військова служба за мобілізацією, на особливий період, нині є першочерговим заходом із метою забезпечення національних інтересів України, оскільки є нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку Російської Федерації. Мобілізація з боку держави України є єдиним необхідним і невідкладним заходом для запобігання агресії іншої держави, а сама держава по суті з лютого 2014 року перебуває у стані «оборонної війни». Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама по собі мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави.
На переконання суду, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Християнами віри євангельської. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо існування держави поставлене під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження, зокрема, мобілізації військовозобов`язаних.
У постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 601/2491/22 викладена позиція про те, що призов на військову службу за мобілізацією не означає автоматично, що він зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.
Згідно з позицією Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 квітня 2025 року у справі № 573/406/24, воєнний стан в Україні накладає обмеження на всі сфери суспільного та особистого життя. Тому право сповідувати свою релігію або переконання, яке визнається та захищається державною, є обмеженим в частині відмови від мобілізації. Жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни. 
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2025 року у справі № 573/838/24 зробила висновок про те, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, і така відмова, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК України. Разом із тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних із носінням або використанням зброї.
Згідно з ч. 2 ст. 41 КК України наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до п. 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
За приписами п. 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення. Також про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.
Під наказом розуміється одна з форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або не вчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі. Наказ завжди має бути конкретним.
Відповідно до п. 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.
Згідно зі ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир має право віддавати накази та розпорядження, а підлеглий зобов`язаний їх виконувати сумлінно, точно та у встановлений строк, крім випадків віддавання явно злочинного наказу та розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.
Приписами вказаних статутів установлено обов`язковість виконання підлеглим будь-якої законної вимоги керівника.
В основі моделі правового регулювання відносин підпорядкованості у Збройних Силах України лежить принцип безумовності виконання наказу як ключового елементу військової дисципліни та єдиноначальності. Цей принцип передбачає, що наказ підлягає виконанню без попереднього обговорення чи сумніву в його доцільності, виконання наказу є прямим юридичним обов`язком військовослужбовця, командир наділений повнотою розпорядчої влади, а підлеглий позбавлений дискреції щодо вирішення питання виконання наказу. 
Такий підхід обумовлений функціональним призначенням Збройних Сил України - забезпечення оборони держави, що вимагає оперативності, узгодженості дій і виключає можливість індивідуального перегляду рішень у процесі їх реалізації. Норми прямо закріплюють, що відповідальність за відданий наказ несе командир, який його віддав. Це означає, що саме командир оцінює законність, доцільність і наслідки наказу; підлеглий виконує функцію реалізації наказу, а не його правової чи фактичної оцінки. Така конструкція є проявом принципу єдиноначальності та спрямована на запобігання дезорганізації управління військами. Єдиним нормативно визначеним винятком із обов`язку виконання наказу є випадок віддання явно злочинного наказу. Під таким наказом слід розуміти розпорядження командира, виконання якого очевидно й однозначно утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого Кримінальним кодексом України. За своїм змістом такий наказ передбачає вчинення підлеглим дій, що прямо порушують кримінальний закон. Виконання явно злочинного наказу є кримінально караним, у зв`язку з чим військовослужбовець не лише має право, а й зобов`язаний відмовитися від його виконання незалежно від будь-яких обставин. При цьому критерій «очевидності» злочинності означає, що для її усвідомлення не потребується складного правового аналізу чи звернення до спеціальних норм: протиправний характер наказу є явним і випливає безпосередньо з його змісту та загальновідомих вимог кримінального закону.
Складом відмови від несення обов`язків військової служби охоплюються випадки ухилення від виконання цих обов`язків під приводом релігійних переконань. 
ОСОБА_3 , який є членом Релігійної громади помісної церкви Християн Віри Євангельської (сел. Семенівка Полтавської області), під час судового розгляду довів факт наявності у нього релігійних переконань, і суд не заперечує їх важливість саме для нього.
Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_3 , який є військовослужбовцем Збройних Сил України, є придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знав про відсутність будь-яких рішень щодо заміни на невійськову (альтернативну) службу, та в умовах воєнного стану вчинив непокору і відмову від несення обов`язків військової служби, як він стверджує, - у зв`язку з релігійними переконаннями, є злочинними, і тому притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 402 і ч. 4 ст. 409 КК України не є втручанням у його свободу сповідувати свою релігію, гарантії якої передбачені п. 1 ст. 9 Європейської конвенції з прав людини.
У наказі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності) міститься вимога про складання Військової присяги на вірність Українському народові солдатом ОСОБА_3 . 
Обвинувачений ОСОБА_3 у період із 03 листопада 2003 року до 10 травня 2005 року проходив військову службу у Збройних Силах України – у Військовій частині НОМЕР_4 , і 29 листопада 2003 року склав Військову присягу на вірність Українському народові.
Відповідно до ч. 12 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» кожен громадянин України, вперше вступаючи на військову службу до Збройних Сил України, інших військових формувань, особисто складає Військову присягу на вірність Українському народу і скріплює її власноручним підписом. Іноземець або особа без громадянства, який (яка) вперше приймається на військову службу до Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту або Національної гвардії України, бере офіційне зобов`язання неухильно додержуватися Конституції та законів України, сумлінно виконувати обов`язки військової служби.
Згідно з п.п. 1-3 Додатку 1 (Положення про порядок складання Військової присяги) до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України кожен громадянин України, який поступає на військову службу, особисто складає Військову присягу на вірність Українському народові та скріплює її власноручним підписом. Військова присяга покладає на військовослужбовця всю повноту відповідальності за виконання ним військового обов`язку. Військову присягу складають: військовослужбовці, які прибули до військової частини для проходження військової служби і раніше не складали Військової присяги, - після проходження ними програми підготовки, вивчення основних положень військового законодавства України, військових статутів стосовно їх прав та обов`язків, виконання вправи стрільби із стрілецької зброї, але не пізніше ніж через місяць від дня прибуття до військової частини; курсанти військових навчальних закладів, військових відділень, кафедр та факультетів цивільних навчальних закладів, які раніше не складали Військової присяги, - в той самий термін; приписані до військової частини військовозобов`язані, які раніше не складали Військової присяги, - не пізніше ніж протягом п`яти днів після прибуття до військової частини для проходження навчальних зборів.
Враховуючи праві норми ч. 12 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і п.п. 1-3 Додатку 1 (Положення про порядок складання Військової присяги) до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, потреба в особистому повторному складанні військовослужбовцем ОСОБА_3 . Військової присяги на вірність Українському народу не виникала. У зв`язку із чим підлягає виключенню з обвинувачення за ч. 4 ст. 402 КК України формулювання органу досудового розслідування обвинувачення про відмову від виконання наказу командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності) у частині про складання військовослужбовцем ОСОБА_3 . Військової присяги на вірність Українському народові.
Дослідженими у судовому засіданні доказами, що надані стороною обвинувачення, не доведено, що солдат ОСОБА_3 відкрито відмовився від носіння військової форми одягу. А тому необхідно виключити з обвинувачення за ч. 4 ст. 409 КК України формулювання органу досудового розслідування у частині про відкриту відмову військовослужбовця ОСОБА_3 від носіння військової форми одягу.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Правовими нормами ч.ч. 1 і 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1)у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2)відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3)враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
При встановлених обставинах, оцінюючи перевірені докази, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення (злочини), передбачені: ч. 4 ст. 402 КК України, - непокора, що виразилась у відкритій відмові виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану; ч. 4 ст. 409 КК України, - відмова від несення обов`язків військової служби, вчинена в умовах воєнного стану.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , який вперше вчинив кримінальні правопорушення, суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, що згідно зі ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, особу винного, який посередньо характеризується за місцем проходження військової служби, не перебуває під наглядом у лікарів - нарколога і психіатра, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, і вважає необхідним призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання за ч. 4 ст. 402 КК України - у виді позбавлення волі на певний строк, за ч. 4 ст. 409 КК України - у виді позбавлення волі на певний строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. 
Обвинуваченому ОСОБА_3 необхідно призначити остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на певний строк. Відсутні правові підстави для застосування положень ст.ст. 69 і 75 КК України. Призначене обвинуваченому ОСОБА_3 покарання буде достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. 
До набрання цим вироком суду законної сили необхідно залишити обвинуваченому ОСОБА_3 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою. Строк відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_3 слід відраховувати з 28 жовтня 2025 року, - із часу його фактичного затримання (згідно з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, від 28 жовтня 2025 року).
Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`явлений. Речові докази і процесуальні витрати відсутні. 
На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України суд в умовах дії воєнного стану, після складання і підписання повного тексту вироку суду користується своїм правом обмежитися проголошенням резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку суду в день його проголошення.
Керуючись ст.ст. 369-371, 373, 374 і 376 КПК України, суд
у х в а л и в:
визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 402 і ч. 4 ст. 409 КК України. Призначити ОСОБА_3 покарання за ч. 4 ст. 402 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 3 (три) місяці, за ч. 4 ст. 409 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_3 призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 3 (три) місяці.
Залишити обвинуваченому ОСОБА_3 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання цим вироком суду законної сили. Строк відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_3 відраховувати з 28 жовтня 2025 року, - із часу фактичного затримання.
На вирок суду першої інстанції може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Козелецький районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів із дня проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_3 , який перебуває під вартою, - у такий же строк із дня вручення копії вироку суду. Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя