ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року
м. Київ

справа № 757/53705/24-ц
провадження № 61-987св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Грушицького А. І.,
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.

учасники справи:
позивач - державне підприємство «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
особа, яка подала апеляційну скаргу -  ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 січня 2026 року у складі колегії суддів Музичко С. Г., Болотова Є. В., Сушко Л. П.,

у справі за позовомдержавного підприємства «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надання житлово-комунальних послуг.

Короткий зміст позовних вимог 

У листопаді 2024 року державне підприємство «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України» (далі - ДП «Управління житловими будинками») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надання житлово-комунальних послуг.

Позов мотивовано тим, що відповідач є користувачем квартири АДРЕСА_1 , де позивач надавав відповідачеві житлові послуги з управління багатоквартирним будинком. У свою чергу свої зобов`язання відповідач не виконує, внаслідок чого за період з 01 січня 2022 року по 01 жовтня 2024 року включно виникла заборгованість у розмірі 25 304,46 грн. Жодних претензій, скарг щодо ненадання чи неякісного надання житлової послуги відповідач не заявляв.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ДП «Управління житловими будинками» суму заборгованості за житлову послугу у розмірі 25 304,46 грн та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Печерський районний суд м. Києва заочним рішенням від 09 жовтня 2025 року у складі судді Соколова О. М. позов задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ДП «Управління житловими будинками» суму заборгованості за житлову послугу у розмірі 25 304,46 грн та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач є виконавцем житлово-комунальних послуг у будинку АДРЕСА_2 , а відповідач як наймач квартири АДРЕСА_3 в цьому будинку свої зобов`язання зі сплати за надані послуги не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, тому вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги підлягає задоволенню.

Київський апеляційний суд ухвалою від 12 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 повернув скаржнику.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач заяву про перегляд заочного рішення до Печерського районного суду м. Києва не подавав.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважав, що відповідач порушив порядок оскарження заочного рішення, який встановлений статтею 284 ЦПК України, а тому апеляційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню скаржнику.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у січні 2026 року до Верховного Суду,  ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 22 січня 2026 року, з посиланням на фундаментальне значення питання права, доводи щодо якого містить касаційна скарга, відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Печерського районного суду м. Києва.

04 лютого 2026 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Верховний Суд ухвалою від 04 травня 2026 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 08 травня 2026 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Пророк В. В., Ситнік О. М.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі заявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 904/5618/17, від 23 листопада 2020 року у справі № 826/3508/17, від 19 лютого 2021 року у справі № 823/1970/16, від 30 червня 2021 року у справі № 465/79/18 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що апеляційну скаргу на заочне рішення суду першої інстанції подав не відповідач, а особа, яка не брала участь у справі, для якої передбачено окремий порядок оскарження.
Апеляційний суд не перевірив право скаржника на звернення до суду з апеляційною скаргою.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року); процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц зазначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 284 ЦПК України визначено, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Згідно із частиною четвертою статті 287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач та треті особи мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом (частина друга статті 288 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 183/8338/21 роз`яснено, що ЦПК України передбачає дві форми перегляду заочного рішення: загальну (перегляд в апеляційному порядку) та спеціальну (перегляд судом, який ухвалив заочне рішення, за заявою відповідача). При цьому апеляційну скаргу може подати відповідач лише у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи.

Подібний висновок щодо застосування норм процесуального права наведено у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 715/505/20.

Апеляційний суд, повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , обмежився лише посиланням на недотримання порядку, передбаченого статтею 284 ЦПК України, не з`ясувавши належним чином процесуальний статус скаржника, підстави подання ним апеляційної скарги та не перевіривши, чи стосується оскаржуване заочне рішення його прав, свобод чи інтересів.

Такий підхід не узгоджується з наведеними нормами процесуального права та правовими висновками Верховного Суду, оскільки порядок перегляду заочного рішення, визначений статтею 284 ЦПК України, є спеціальним та застосовується виключно до відповідача у справі. Водночас інші особи, які не брали участі у справі, але вважають, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов`язки, наділені правом на апеляційне оскарження судового рішення у загальному порядку.

Отже, застосування апеляційним судом положень статті 284 ЦПК України до апеляційної скарги особи, яка не є відповідачем у справі, без попереднього з`ясування її процесуального статусу та наявності у неї права на апеляційне оскарження, є передчасним та свідчить про неправильне застосування норм процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Отже, оскільки доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 12 січня 2026 року скасувати та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	А. І. Грушицький	
Судді 	А. А. Калараш І. В. Литвиненко	
	В. В. Пророк	
	О. М. Ситнік