ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5510/26 Справа № 932/11620/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Потоцька С.С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макаров М.О.,
за участю секретаря судового засідання — Усенко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу Дніпровського державного медичного університету на рішення Шевченківського районного суду м.Дніпра від 02 березня 2026 року, у складі судді Потоцької С.С., по справі № 932/11620/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровського державного медичного університету про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди, – 
ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом, пред`явленим до Дніпровського державного медичного університету, на предмет визнання незаконним та скасувати наказ директора Відокремленого структурного підрозділу «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету Ширінкіна С. В. Від 22 жовтня 2024 року № 232/0 про переміщення з 23 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , завідувача хірургічного відділення стаціонару Відокремленого структурного підрозділу «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету на посаду завідувача хірургічного відділення консультативної поліклініки Відокремленого структурного підрозділу «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету; поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача хірургічного відділення стаціонару у Відокремленому структурному підрозділі «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету та стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000 грн та судові витрати.
В обґрунтування посилається на те, що працював на посаді завідувача 1 хірургічного відділення стаціонару ВСП «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету. Наказом директора ВСП «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету від 25 червня 2024 року № 619/л його переміщено на посаду завідувача хірургічного відділення консультативної поліклініки ВСП «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету з 01 липня 2024 року терміном на один місяць.
Наказом від 30 липня 2024 року № 170/0 його вдруге переміщено з 01 серпня 2024 року на посаду завідувача хірургічного відділення консультативної поліклініки ВСП «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету. Зазначений наказ скасований наказом від 23 серпня 2024 року № 188/0, який прийнятий директором ВСП «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету на виконання рішення комісії по трудових спорах.
З 23 жовтня 2024 року його, завідувача 1 хірургічного відділення стаціонару, на підставі наказу від 22 жовтня 2024 року № 232/0 переміщено на посаду завідувача хірургічного відділення консультативної поліклініки.
Позивач вважає, що наказ від 22 жовтня 2024 року № 232/0 є незаконним, оскільки відповідач змінив істотні умови трудового договору, здійснивши переміщення позивача на іншу посаду. Позивач вказує, що характер роботи у хірургічному відділенні стаціонару суттєво відрізняється від характеру роботи у хірургічному виділенні консультативної поліклініки, зокрема, змінилися функціональні обов`язки. Крім того, позивач зазначає, що відповідач свідомо у червні 2024 року створив вакансію завідувача хірургічного відділення консультативної поліклініки з метою переміщення позивача на цю посаду, оскільки у старій редакції посадової інструкції завідувача хірургічного відділення консультативної поліклініки міг обіймати лікар-онколог, то в новій - лікар-хірург. Тому, на думку позивача, відповідач фактично здійснив переведення його на іншу посаду без його згоди. Позивач вважає свої трудові права цим наказом з боку відповідача порушеними, відновлення яких відшукує по суду. Наголошує, що такими діями відповідача йому завдано моральної шкоди, порушено нормальний спосіб життя, він змушений докладати зусилля для захисту своїх прав, переживає стрес та перебуває у депресії, стан здоров`я погіршився, у нього виник гіпертонічний криз, тому моральну шкоду оцінює у 200 000 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Дніпра від 02 березня 2026 року позов ОСОБА_1 до Дніпровського державного медичного університету про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди - задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ від 22 жовтня 2024 року № 232/0 Відокремленого структурного підрозділу «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету «Про переміщення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача хірургічного відділення стаціонару у структурному підрозділі «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету.
Стягнуто з Дніпровського державного медичного університету на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 4000 грн.
Стягнуто з Дніпровського державного медичного університету на користь ОСОБА_1 5633, 60 грн на відшкодування сплаченого позивачем судового збору.
Допущено до негайного виконання рішення у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача хірургічного відділення стаціонару у структурному підрозділі «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету (а.с.281-284 Том І).
Рішення суду мотивовано доведеністю позивачем того факту, що його переміщення відбулось з однієї посади до іншої без достатніх правових підстав, зі зміною характеру праці та обов`язків, що є порушенням положень ст. 32 КЗпП України, відтак, і доведеністю незаконності оспорюваного наказу. 
Не погодившись з таким рішення суду, Дніпровський державний медичний університет звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с.1-3 Том ІІ). 
Апеляційна скарга мотивована тим, що ані суд першої інстанції, ані позивач у позовній заяві не зазначили, як саме в результаті переміщення змінились його функціональні обов`язки, графік роботи, відповідність посади її кваліфікації та спеціальності, неможливість виконувати роботу за станом здоров`я, оскільки фактично у результаті переміщення позивача відбулась лише зміна структурного підрозділу та робочого місця, яке знаходиться в тій же місцевості. Скаржник вважає, що оспорюваний наказ повністю відповідає вимогам ст. 32 КЗпП України, а переміщення позивача з посади завідувача стаціонару Відокремленого структурного підрозділу “Університетська лікарня” Дніпровського державного медичного університету на посаду завідувача хірургічного відділення консультативної поліклініки не є переведенням та не потребувало згоди позивача. Жодних змін в істотних умовах праці судом першої інстанції не встановлено. Разом з цим наголосив, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди з боку відповідача, як і не навів обґрунтувань з чого саме виходив, визначаючи розмір моральної шкоди. Надані медичні документи позивача підтверджують лише його стан здоров`я та не містять будь-яких висновків щодо причинного зв`язку між таким його станом та діями відповідача.
У квітні 2026 року позивач ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, а також відсутність інших доказів апелянта, які б спростовували обґрунтовані висновки суду першої інстанції. Вважав вірним встановлення судом першої інстанції зміни істотних умов праці при переведенні його на іншу посаду, навівши 13 пунктів різниці між посадами, їх функціональними обов`язками та характером роботи, зазначив, що відповідач підміняє поняття та невірно застосовує положення ст. 32 КЗпП (а.с.50-63 Том ІІ).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , лікар-хірург хірургічного відділення стаціонару на підставі наказу від 02 березня 2015 року № 31 л переведений на посаду завідувача хірургічним віддаленням стаціонару з 05 березня 2015 року з окладом 4330-20 грн і доплатою 15% за КМН, що підтверджується витягом з наказу від 02 березня 2015 року № 31 л Державного закладу Спеціалізована медико-санітарна частина № 6 Міністерства охорони здоров`я» (а.с.34-35). Про що також зроблений запис у трудовій книжці серія НОМЕР_1 позивача (номер запису 15 від 05.03.2015) (а.с.30).
Державний заклад Спеціалізована медико-санітарна частина № 6 Міністерства охорони здоров`я України» перейменоване Державний заклад Спеціалізована багатопрофільна лікарня № 1 Міністерства охорони здоров`я України».
У зв`язку з реорганізацією хірургічних відділень з 01 липня 2024 року змінено у трудових книжках та облікових документах працівників назву структурного підрозділу з «І хірургічне відділення стаціонару» на «Хірургічне відділення» (наказ Відокремленого структурного підрозділу «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету від 17 червня 2024 року № 121/0 (а.с.48-52). У списку за № 1 зазначений ОСОБА_1 - завідувач відділення, про що внесений запис у трудову книжку позивача (а.с.32).
Наказом Відокремленого структурного підрозділу «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету від 22 жовтня 2024 року № 232/0, в зв`язку з виробничою необхідністю, з метою забезпечення належної роботи та функціонування в умовах воєнного стану хірургічного відділення консультативної поліклініки, збільшення штату працівників хірургічного відділення консультативної поліклініки та з урахуванням нагальної потреби в закритті вакансії завідувача консультативної поліклініки, ОСОБА_1 , завідувач хірургічного відділення стаціонару, з 23 жовтня 2024 року переміщений на посаду завідувача хірургічного відділення консультативної поліклініки (за адресою: вул. Незалежності, 25) для виконання роботи, обумовленої трудовим договором, із дотриманням попереднього графіка та режиму роботи, без змін умов та оплати праці, а також встановлених раніше пільг.
Наказ від 22 жовтня 2024 року виданий на підставі службової записки заступника медичного директора з психоневрологічної та реабілітаційної допомоги (а.с.142). Позивач з ним ознайомлений 23 жовтня 2024 року (а.с. 141 зв. б). 
У спірному наказі як підстава переміщення зазначено - в зв`язку з виробничою необхідністю, з метою забезпечення належної роботи та функціонування в умовах воєнного стану хірургічного відділення консультативної поліклініки, збільшення штату працівників хірургічного відділення консультативної поліклініки та з урахуванням нагальної потреби в закритті вакансії завідувача консультативної поліклініки. 
Зазначена підстава вочевидь суперечить ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яка визначає як підставу переведення на іншу посаду лише відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей.
У службовій записці заступника медичного директора з психоневрологічної та реабілітаційної допомоги такі підстави не зазначені. Відтак, під час розгляду справи такі обставини не встановлені.
Відокремлений структурний підрозділ «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету є відокремленим структурним підрозділом Дніпровського державного медичного університету, що не має статусу юридичної особи (п.1.2 Положення про Відокремлений структурний підрозділ «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету) (а.с.247-253). 
У штатних розписах зазначена як посада завідувача хірургічного відділення стаціонару, так і посада завідувача хірургічного відділення консультативної поліклініки (а.с.161-162, 163, 256, 257).
Посадова інструкція завідувача хірургічного відділення стаціонару, затверджена 01 липня 2024 року директором ВСП «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету (а.с. 150-154).
Посадова інструкція завідувача хірургічного відділення консультативної поліклініки, затверджена 28 червня 2024 року директором ВСП «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету (а.с 145-149).
Завдання та обов`язки визначені в обох посадових інструкціях зазначені у розділі 2.
Так, у посадовій інструкції завідувача хірургічного відділення стаціонару (розділ 2) вказані наступні завдання та обов`язки, зокрема:
- здійснює керівництво хірургічним відділення стаціонару відповідно до чинного законодавства України;
- організовує лікувально-профілактичну та адміністративно-господарську діяльність підрозділу, співпрацює з іншими підрозділами закладу охорони здоров`я;
- забезпечує надання якісної медичної допомоги населенню;
- забезпечує своєчасне отримання та зберігання лікарських засобів, медичних виробів;
- здійснює заходи щодо забезпечення належних санітарно-гігієнічних умов функціонування підрозділу;
- здійснює контроль за правильним веденням медичної документації, готує та подає керівникові закладу охорони здоров`я звіти.
У посадовій інструкції завідувача хірургічного відділення поліклініки (розділ 2) вказані наступні завдання та обов`язки, зокрема:
- організовує лікувально-профілактичну та адміністративно-господарську діяльність, співпрацює з іншими підрозділами;
- забезпечує надання якісної медичної допомоги населенню;
- забезпечує своєчасне отримання та зберігання лікарських засобів, медичних виробів;
- здійснює заходи щодо забезпечення належних санітарно-гігієнічних умов функціонування підрозділу;
- здійснює контроль за правильним веденням медичної документації, готує та подає директору та медичному директору згідно з розподілом;
- розробляє та подає директору на затвердження графіки роботи працівників відділення, здійснює належну розстановку, використання медичних працівників і організовує їх працю;
- створює належні умови праці, забезпечує додержання працівниками правил внутрішнього трудового розпорядку, охорони праці та протипожежного захисту;
- забезпечує належні умови для досягнення працівниками закладу охорони здоров`я належного професійного рівня, включаючи організацію професійного навчання та забезпечення своєчасного підвищення їх кваліфікації.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов правильного висновку, що відповідач самостійно визначив окремі види посад, а саме: завідувач хірургічного відділення стаціонару та завідувач хірургічного відділення консультативної поліклініки, зазначивши назву посади позивача у трудові книжці як «завідувач хірургічного відділення стаціонару», включивши у штатний розпис ці дві посади, визначивши різні функціональні обов`язки.
Крім того, завідувач хірургічного відділення стаціонару та завідувач хірургічного відділення консультативної поліклініки діють відповідно до різних посадових інструкції, обсяг та види трудової функції є також відмінними. Якщо назва посади працівника згідно зі штатним розписом, наказом про прийом на роботу, посадовою інструкцією містить не тільки певну професію, але назву структурного підрозділу, то переведення цього працівника до іншого структурного підрозділу буде відноситись до зміни істотних умов праці. Виконання посадових обов`язків завідувача відділенні у різних структурних підрозділах змінює трудову функцію визначену посадовою інструкцією завідувача хірургічного відділення стаціонару. Тому у випадку виробничої необхідності змінити їх має розглядатися як зміна істотних умов праці, для здійснення якої слід дотримуватися відповідних процедур згідно із законодавством.
Суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що відбулися суттєві зміни умов трудового договору (найменування посади, функціональні обов`язки), що суперечить ст. 32 КЗпП України, а у ст. 33 КЗпП України передбачений механізм переведення працівника на іншу роботу та спірним наказом позивача уло переміщено на іншу посаду з порушенням діючого трудового законодавства.
Колегія суддів повністю погоджується як зі встановленими фактичними обставинами справи, так і з висновком суду першої інстанції.
Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначеною цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін.
Згідно з ч. 1 ст. 32 КЗпП переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.
Відповідно до ч. 2 вказаної статті не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.
Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 32 КЗпП у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 2 КЗпП України працівник реалізує своє право на працю шляхом укладання трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
При цьому працівник бере на себе зобов`язання виконувати роботу визначену трудовим договором (стаття 21 КЗпП). Водночас статтею 31 КЗпП встановлено, що власник підприємства або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором, тобто не має права виходити за межі трудового договору, який визначає обов`язки працівника, зокрема з урахуванням спеціальності, кваліфікації, посади.
Переведення на іншу роботу передбачає зміну істотних умов трудового договору, тому вимагає згоди працівника. При цьому законодавством, зокрема статтею 33 КЗпП визначено випадки, коли переведення може здійснюватися без згоди працівника.
Заборона власнику або уповноваженому ним органу в односторонньому порядку змінювати укладений з працівником трудовий договір є одним із способів забезпечення права громадян на вільний вибір діяльності, що унеможливлює примусову працю, заборонену таттею 43 Конституції України.
Отже зміна трудових обов`язків, виконуваної роботи при фактичному продовження трудових відносин є зміною укладеного трудового договору.
Судом першої інстанції вірно було встановлено, що позивач Наказом Відокремленого структурного підрозділу «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету від 22 жовтня 2024 року № 232/0, був переміщений з 23 жовтня 2024 року на посаду завідувача хірургічного відділення консультативної поліклініки (за адресою: вул. Незалежності, 25) для виконання роботи, обумовленої трудовим договором, із дотриманням попереднього графіка та режиму роботи, без змін умов та оплати праці, а також встановлених раніше пільг, тоді як до цього наказу позивач займав посаду завідувача хірургічного відділення стаціонару в тому ж структурному підрозділі.
Метою такого переміщення відповідач в оскаржуваному наказі вказав, в зв`язку з виробничою необхідністю, з метою забезпечення належної роботи та функціонування в умовах воєнного стану хірургічного відділення консультативної поліклініки, збільшення штату працівників хірургічного відділення консультативної поліклініки та з урахуванням нагальної потреби в закритті вакансії завідувача консультативної поліклініки.
Колегія суддів відзначає, що збільшення штату працівників хірургічного відділення консультативної поліклініки передбачає набір кадрів на вакантні посади поліклініки, а не за рахунок працівників хірургічного відділення стаціонару того ж підрозділу, що відповідач помилково вважає переміщенням.
Разом з цим доводи скаржника про те, що посади не є різними, що передбачає застосування ст. 32 КЗпП України та переміщення позивача, колегія суддів відкидає, оскільки наведені позивачем як суду першої інстанції, так і колегії суддів Положення про І хірургічне відділення стаціонару та Положення про хірургічне відділення консультативної поліклініки мають різний характер роботи, мають відмінності в обов`язках з організації роботи, мають відмінність за характером пацієнтів та надання медичних послуг, а також мають відмінність по типу медичних знань і навичок, зокрема, управлінських.
За таких обставин суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що наказ на переміщення позивача до іншої роботи є фактично переведенням, що регулюється іншими нормами законодавства та механізмом такого переведення, що передбачає зміну трудової функції та умов праці, чого скаржник не спростував.
Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у своїх постановах від 26 серпня 2021 року у справі №607/14453/20 та від 22 січня 2025 року у справі №760/3755/22.
З огляду на зазначене, колегія суддів доводи скаржника про невірне застосування норм ст. 32 КЗпП України судом першої інстанції до уваги не приймає.
Таким чином, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що відповідачем порушено трудове законодавство шляхом видання наказу від 22 жовтня 2024 року про переміщення ОСОБА_1 на іншу посаду, що фактично є переведенням.
Колегія суддів доходить висновку, що скаржником не доведено як суду першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги, що посада, зазначена у вказаному наказі для переміщення, стосуються обов`язків, які є складовими трудової функції позивача, який обіймав посаду завідувача хірургічного відділення стаціонару, а сам наказ є незаконним, який належить скасувати та поновити позивач на його посаді.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини спору, надав належну правову оцінку поданим сторонам доказам і зробив обґрунтовані висновки по суті вирішення спору.
У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі№ 6-2801цс15 зроблено правовий висновок про те, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Однак правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. 
Колегія суддів наголошує, що скаржником не доведено як виробничої необхідності, так і мети забезпечення належної роботи та функціонування в умовах воєнного стану хірургічного відділення консультативної поліклініки саме за рахунок переміщення на підставі ст. 32 КЗпП України працівниками з іншими функціональними обов`язками, обсягом роботи, характером такої роботи, тому доводи скаржник колегія суддів відхиляє.
Колегія суддів наголошує, що скаржником не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Наведені доводи в апеляційній скарзі зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».
Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р. ).
Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому у колегії суддів відсутні підстави для застосування положень ст. 376 ЦПК України. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду, в силу ст. 375 ЦПК України, слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровського державного медичного університету — залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Дніпра від 02 березня 2026 року —  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “09” червня 2026 року.
Повний текст постанови складено “18” червня 2026 року. 

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О.Макаров