Справа № 277/1495/25
РІШЕННЯ
іменем України

"19" травня 2026 р. селище Ємільчине

Ємільчинський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Т.Г. Корсун, при секретарі судового засідання М.М. Сороки, за участю позивача – не з`явився, представника позивача – адвоката Д.Ю. Іщенка, відповідача 1 – ОСОБА_1 , відповідача 2 - не з`явився, третьої особи – не з`явилася, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, приватного нотаріуса Звягельського районного нотаріального округу Житомирської області Петрук Світлани Петрівни, про встановлення факту непроживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визначення особи такою, що не прийняла спадщину, визнання права власності на спадкове майно,
ВСТАНОВИВ:
До Ємільчинського районного суду Житомирської області звернулася ОСОБА_2 з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, приватного нотаріуса Звягельського районного нотаріального округу Житомирської області Петрук Світлани Петрівни, про встановлення факту непроживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визначення особи такою, що не прийняла спадщину, визнання права власності на спадкове майно.
В обгрунтування позову позивач вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько – ОСОБА_4 , який проживав і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Після його смерті приватним нотаріусом Звягельського нотаріального округу Петрук Світланою Петрівною на підставі заяви позивача від 21.01.2024 заведена спадкова справа №16/2024. Станом на день смерті ОСОБА_4 разом із ним у квартирі були зареєстровані - ОСОБА_1 та - ОСОБА_3 . Водночас, вказані особи у вказаній квартирі та взагалі у с. Варварівка не проживали. Відповідно до ч.3 ст. 1268 Цивільного кодексу України особа прийняла спадщину, лише якщо вона фактично проживала разом із спадкоємцем, а не була лише формально з ним прописана за однією адресою. Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту того, що відповідачі не проживали разом із спадкодавцем, та є такими, що не прийняли спадщину. 
Ухвалою суду від 27.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 15.01.2026 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті, витребувано докази та викликано свідків.
Відповідач 1 – ОСОБА_1 у підготовчі та судові засідання не з`явився. Повідомлявся судом про розгляд справи шляхом надіслання судових повісток за місцем його перебування у ДУ «Київський слідчий ізолятор». 
Крім того, про час та місце судового розгляду відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, що відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідач 1 подав до суду заяви, в яких вказав, що просить суд поділити спадщину на рівні частини між дітьми. Крім того, зазначив, що перебував на фронті, позивач не має ніякого відношення до спадщини батька.
У судовому засіданні 19.05.2026 при оголошенні судового рішення відповідач 1 висловив свою незгоду з судовим рішенням.
Відповідач 2 ОСОБА_3 у судові засідання не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, не повідомив суд про причини неявки.
Крім того, про час та місце судового розгляду відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, що відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Третя особа у судові засідання не з`явилася, хоча про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.
У судовому засіданні 11.05.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення і відклав ухвалення та оголошення судового рішення на 19.05.2026.
У судовому засіданні 19.05.2026 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.18).
ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим виконкомом Великояблунецької сільської ради Ємільчинського району Житомирської області (а.с.21).
За заявою ОСОБА_2 від 25.01.2024 була заведена спадкова справа №16/2024, про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 75562708 від 25 січня 2025 року (а.с.19-20).
До спадкової маси ввійшли дві земельні ділянки (кадастровий номер 1821781600:06:000:0388 та кадастровий номер 1821781600:06:000:0985) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які належали на праві власності ОСОБА_4 відповідно до Державного акту серії ЯБ №552061 (а.с.15-17).
Згідно з довідкою Чижівської сільської ради Звягельського району Житомирської області від 17.01.2024 №32 ОСОБА_4 , на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . На день його смерті були зареєстровані: неродич ОСОБА_5 , син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , неродич ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.22).
ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (помер ІНФОРМАЦІЯ_7 ), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджено свідоцтвом про народження, витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00053765433, №00053765484, №00053765325, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00053765841 (а.с.114, 116-119, 122-125). 
Шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був розірваний 03.08.2006 (а.с.120-121).
Відповідно до постанови приватного нотаріуса Звягельського районного нотаріального округу Житомирської області Петрук Світлани Петрівни від 10.11.2025 №157/02-31 ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 в 1/1 частці, так як за даними спадкової справи вона є спадкоємицею в 1/3 частці (а.с.14).
Постанова мотивована тим, що на день смерті ОСОБА_4 разом з ним в квартирі були зареєстровані його сини ОСОБА_1 , 1985 р.н., та ОСОБА_3 , 2002 р.н., які вважаються такими, що прийняли спадщину.
Позивач стверджує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не проживали зі спадкодавцем, тому не прийняли спадщину.
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Положеннями статей 1216 та 1217 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21).
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
У статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як спадкоємці першої черги за законом, не можуть вважатися такими, що прийняли спадщину, оскільки на час її відкриття постійно не проживали разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , та у передбачений законом строк для прийняття спадщини після смерті останнього не подали нотаріусу відповідної заяви про прийняття спадщини. Отже, вони не набули права на спадщину, тобто є такими, що не прийняли спадщину за законом. Позивач зазначила, що відповідачі хоча і були зареєстровані в будинку батька, проте фактично там не проживали, а тому прийняти спадщину після смерті ОСОБА_4 шляхом спільного проживання зі спадкодавцем не могли.
Суд зазначає, що частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації (постанова Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19).
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц).
У постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №404/2163/16, від 10 січня 2019 року у справі №484/747/17, від 01 липня 2020 року у справі №222/1109/17 зазначається, що факт реєстрації місця проживання позивача за іншою адресою, ніж місце проживання й реєстрації спадкодавця, не має правового значення у таких спірних правовідносинах. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою ст. 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.
У постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 та від 12 січня 2022 року у справі №446/53/16-ц зазначається, що частина третя ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно з довідкою Чижівської сільської ради Звягельського району Житомирської області від 17.01.2024 №32 ОСОБА_4 , на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . На день його смерті були зареєстровані: неродич ОСОБА_5 , син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , неродич ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.22).
Відповідно до довідки Чижівської сільської ради Звягельського району Житомирської області від 15.10.2025 №38 на день смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , в квартирі ( АДРЕСА_1 ) і на даний час зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які фактично не проживали з 2000 року (а.с.24).
Крім того, відповідно до інформації, наданої Департаментом інформатизації МВС України від 19.01.2026 ОСОБА_1 відповідно до вироку Ємільчинського районного суду Житомирської області від 30.05.2002 був засуджений до 5 років 4 місяців позбавлення волі (з 27.11.2002 перебував у Житомирській УВП (№ 8), Дубенській виховній колонії Рівненської області, Миколаївській ВК Львівської області (№ 50); відповідно до вироку Рівненського міського суду від 25.03.2013 засуджений за ч. 2 ст. 185, ч.2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі (з 25.08.2013 перебував у Коростенській ВК Житомирської області (№71)); відповідно до вироку Рівненського міського суду Рівненської області від 04.06.2013 засуджений за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, 4.2 ст. 186, ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі (з 27.07.2013 по 28.01.2016 перебував у Житомирській УВП (№ 8), Коростенській ВК. Житомирської області (№71)); відповідно до вироку Ємільчинського районного суду Житомирської області від 09.09.2013 засуджений за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі, в строк покарання зараховано строк тримання під вартою з 13.02.2013 до 05.03.2013, початок строку з 25.03.2013 (з 01.09.2013 перебував у Житомирській УВП (№ 8), Коростенській ВК Житомирської області (№ 71)); відповідно до вироку Ємільчинського районного суду Житомирської області від 26.08.2016 засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до 1 року 5 місяців позбавлення волі, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк покарання зараховано строк попереднього ув?язнення з 02.07.2016 до 26.08.2016, ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 27.10.2016 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 26.08.2016 до 27.10.2016. Звільнено 09.06.2017 з Житомирської УВП (N? 8) у зв?язку із відбуттям строку покарання; відповідно до вироку Новоград-Волинського міського суду Житомирської області від 08.05.2019 засуджений за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 27.10.2016 до 09.06.2017 та з 15.12.2018 до 01.08.2019 (з 29.08.2019 перебував у Райківської ВК Житомирської області (№ 73), звільнений 31.01.2020); відповідно до вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 23.07.2024 засуджений за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч, 1 ст. 70 КК України до 2 років позбавлення волі, початок строку з 24.07.2024. В строк покарання зараховано строк тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» з 28.06.2023 до 22.07,2024 та строк тримання під вартою в слідчому ізоляторі при Державній установі «Житомирська установа виконання покарань № 8» з 09.10.2020 до 14.06.2021. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.12.2024 вирок змінено: засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі; провадження за ч. 2 ст. 190 КК України закрито на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України; виключено посилання щодо зарахування строку тримання під вартою в слідчому ізоляторі при Державній установі «Житомирська установа виконання покарань № 8»; 12.09.2025 Святошинським управлінням ГУНП у м. Києві повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, кримінальне провадження №12025100080002499 від 02.08.2025. Направлено до суду з обвинувальним актом 15.09.2025. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.09.2025 стосовно ОСОБА_1 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Перебуває в Державній установі «Київський слідчий ізолятор». Відомості про звільнення до МВС не надходили (а.с.139-140).
Таким чином, ОСОБА_1 з 2002 року періодично відбував покарання у вигляді позбавлення волі або до нього був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, тобто у с. Варварівка Звягельського району Житомирської області він не проживав. На даний час ОСОБА_1 перебуває під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор».
Відповідно до довідки Сербо-Слобідської гімназії Чижівської сільської ради Звягельського району Житомирської області від 24.10.2025 ОСОБА_1 01.09.1992 був зарахований до складу 1 класу Варварівської середньої школи та випущений зі школи 22.06.2001, а ОСОБА_3 у даному навчальному закладі не навчався (а.с.43).
Допитані у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 вказала, що є рідною сестрою померлого ОСОБА_4 , в якого був син ОСОБА_8 . Фактично, з 1998 року син ОСОБА_8 не проживав з батьком, оскільки проживав з матір`ю у селищі Ємільчине. Потім ОСОБА_8 часто притягувався до кримінальної відповідальності та сидів у тюрмі. На день смерті ОСОБА_4 його сина ОСОБА_8 не було взагалі у селі Варварівка. Свідок також вказала, що син ОСОБА_9 не є рідним сином померлого, записаний на нього, оскільки офіційно померлий перебував у шлюбі з його матір`ю. ОСОБА_9 ніколи не проживав з ОСОБА_10 , не знав його як батька.
Свідок ОСОБА_11 , яка перебувала у цивільному шлюбі з ОСОБА_4 , у судовому засіданні зазначила, що фактично вони з чоловіком проживали у її будинку в с. Великий ОСОБА_12 , доглядали город в с. Варварівка. У 2016 році вони розійшлися, він поїхав жити у с. Варварівка. Вона разом з донькою ОСОБА_13 приїздили до нього, а ОСОБА_14 проводила у нього канікули. З 2002 року його син ОСОБА_8 ніколи не був у батька. Він вкрав у батька банківську картку і зняв гроші. Свідок вказала, що зі слів чоловіка знала, що син ОСОБА_8 постійно сидить у тюрмах. ОСОБА_15 свідок ніколи не бачила, він ніколи не проживав у с. Варварівка. 
Свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 були сусідами померлого ОСОБА_4 та у судовому засіданні вказали, що померлий проживав з дружиною ОСОБА_11 та дочкою ОСОБА_18 , потім вони розійшлися. Син ОСОБА_8 приїжджав лише декілька разів, весь час сидів по тюрмах. Син ОСОБА_9 не рідний, жив завжди з матір`ю ОСОБА_19 в с. Ємільчине. 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, разом з сукупністю перевірених доказів у справі судом встановлено, що орієнтовно з 2000 років ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто на день смерті ОСОБА_4 його сини ОСОБА_4 та ОСОБА_20 не проживали разом із спадкодавцем у вказаній квартирі, незважаючи на факт реєстрації свого місця проживання разом із ОСОБА_4 .
У своїх аргументах ОСОБА_2 покликається на те, що вона має намір оформити право на спадщину, яка залишилась після смерті спадкодавця, проте цьому перешкоджає факт реєстрації відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на що вони вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті батька.
Внаслідок цих обставин нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , а отже, суб`єктивні цивільні права позивача на спадкування після смерті батька не визнаються і підлягають судовому захисту.
Отже, слід встановити факт непроживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом зі спадкодавцем, визнавши відповідачів такими, що не прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 .
Згідно із ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначав, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні, ефективний засіб це запобігання тому, що відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Отже, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Тому Держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп\2004 у справі 31-33\2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, в т.ч. і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Позивач звернулася з вимогою про встановлення факту непроживання відповідачів разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки від встановлення цього факту залежить реалізація її права на спадщину за законом на все належне спадкодавцю на момент смерті майно.
Отримати свідоцтво про право на спадщину на все майно позивач не може, так як на час відкриття спадщини відповідачі були зареєстровані за місцем проживання спадкодавця, а тому вважаються такими, що прийняли спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, про що зазначено у повідомленні нотаріуса. Зазначена обставина свідчить про існування перешкод в оформленні спадкових прав позивача у нотаріальному порядку та, відповідно, наявність підстав для визнання за позивачем права власності на спадкове майно.
Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд вважає, що позивачем обґрунтовані підстави звернення до суду, а відповідачі не надали докази на спростування позиції позивача.
З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст.ст.12, 81, 82, 259, 263, 264, 265, 273. 354 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, приватного нотаріуса Звягельського районного нотаріального округу Житомирської області Петрук Світлани Петрівни, про встановлення факту непроживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визначення особи такою, що не прийняла спадщину, визнання права власності на спадкове майно – задовольнити повністю.
Встановити факт непроживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , із спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини.
Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , таким, що не прийняв спадщину після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Встановити факт непроживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , із спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , таким, що не прийняв спадщину після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку кадастровий номер 1821781600:06:000:0388 та на земельну ділянку кадастровий номер 1821781600:06:000:0985 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 )
Відповідач 1 – ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце перебування: ДУ «Київський слідчий ізолятор»)
Відповідач 2 – ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 )
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Приватний нотаріус Звягельського районного нотаріального округу Житомирської області Петрук Світлана Петрівна (вул. Шевченка, 7, селище Ємільчине, Звягельський район, Житомирська область).

Повний текст рішення складений 29 травня 2026 року

Суддя	  	Т.  Г.  Корсун