Дата документу 05.05.2026 Справа № 333/923/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 333/923/26 Головуючий у І інстанції: Ковальова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/928/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 травня 2026 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Кочеткової І.В.,
Кухаря С.В.,
секретар: Остащенко О.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2026 року у справі за заявою медичного директора Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради Судовської Т. про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у психіатричну лікарню у примусовому порядку для здійснення лікування,-

В С Т А Н О В И Л А: 

У січні 2026 року медичний директор КНП «Обласний клінічний заклад з надання психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» ЗОР Судовська Т. звернулася до суду з заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у психіатричну лікарню у примусовому порядку для здійснення лікування
В обґрунтування заяви зазначено, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на стаціонарному лікуванні в КНП «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» ЗОР з 23.01.2026. Госпіталізований вдруге. 
Уперше перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні в КНП «ОКЗ ПНД та СЗХ» ЗОР з 02.07.2025 до 15.07.2025 з діагнозом: «Гострий шизофреноподібний психотичний розлад». У клінічній картині маячна симптоматика щодо вітчима з агресивними тенденціями на його адресу. Повідомляв, що з кінця 2023 року в нього «спливли» спогади на кшталт «осяяння» про вбивства, зґвалтування, знущання, гіпнотичний вплив, переслідування з боку вітчима. Виписаний передчасно, за наполяганням матері та самого пацієнта. У подальшому амбулаторного лікування не приймав, лікаря-психіатра не відвідував.
Психічний стан пацієнта суттєво погіршився протягом останніх двох тижнів, коли він замкнувся, став дратівливим та агресивним, розмовляв сам до себе, висловлював маячні ідеї переслідування з боку вітчима. Напередодні госпіталізації став конфліктувати з матір`ю, у відповідь на зауваження з боку вітчима хлюпнув окропом йому в обличчя, погрожував розправою. Затриманий нарядом поліції за викликом про «домашнє насильство», переданий спеціалізованій психіатричній бригаді швидкої медичної допомоги, лікар ОСОБА_2 , доставлений до приймального відділення. Згоду на госпіталізацію не надав. У зв`язку з чим, госпіталізований у примусовому порядку, як такий, що страждає на тяжкий психічний розлад, небезпечний для оточуючих. У відділенні напружений, дратівливий, негативно налаштований на адресу вітчима, звинувачує його у зґвалтуваннях дівчат, вбивствах, намаганнях отруїти їх з матір`ю та інше. 
26.01.2026 ОСОБА_1 оглянутий комісією лікарів-психіатрів, яка на підставі клінічних спостережень, дійшла висновку, що ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу у формі гострого шизофреноподібного психотичного розладу. За психічним станом небезпечним для оточуючих. Госпіталізація доцільна та обґрунтована. Обстеження та лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару.
Посилаючись на означені обставини, медичний директор КНП «Обласний клінічний заклад з надання психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» ЗОР ОСОБА_3 просила суд ухвалити рішення про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2026 року заяву задоволено.
Госпіталізовано у психіатричну лікарню у примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , для здійснення лікування та подальшого нагляду.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2026 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви.
В обґрунтування апеляційної скарги  ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що заява КНП «Обласний клінічний заклад з надання психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» ЗОР про госпіталізацію не містить безумовних підстав, що передбачені ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу», для його госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку без його усвідомленої згоди. Заявник не надав достатніх доказів на підтвердження обставин того, що ОСОБА_1 вчиняє чи виявляє намір вчинити дії, що становлять безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих , або доказів того, що він неспроможний самостійно задовольнити основні життєві потреби на рівні, що забезпечує життєдіяльність. Оскаржуване рішення побудоване лише на висновку комісії лікарів-психіатрів від 26.01.2026 та рапорту працівника поліції, тоді як сама по собі наявність такого висновку за відсутності інших доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу. 
ОСОБА_1 зазначає, що у судовому засіданні він заперечував проти госпіталізації, повідомляв суд, що його госпіталізація відбувається за заявою вітчима, з яким у нього неприязні стосунки. За твердженням ОСОБА_1 , вітчим має на меті знищити його і матір. Вітчим сам напав на нього, вдарив та вибив із його рук ємність із окропом, частина якого вилилася на ОСОБА_1 , частина – на вітчима.. Вітчим постійно знущався над ним, катував його. Скориставшись ситуацією, шляхом обману, зробив усе для того, щоб його незаконно госпіталізували до психіатричної лікарні.
ОСОБА_1 звертає увагу, що з висновку комісії лікарів-психіатрів КНП «Обласний клінічний заклад з надання психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» ЗОР від 26.01.2026 вбачається, що підставою для його госпіталізації стала заява його вітчима. Комісією не встановлено, що він виявляв реальні наміри вчинити дії, що є небезпечними для нього і оточуючих, є безпорадним і не може задовольняти свої основні життєві потреби.
У відзиві на апеляційну скаргу перший заступник керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя Запорізької області Дем`янов В.В. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Зокрема, зазначає, що як установлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 госпіталізується вдруге. Вперше перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні в КНП «ОКЗ ПНД та СЗХ» ЗОР з 02.07.2025 до 15.07.2025 з діагнозом: «Гострий шизофреноподібний психотичний розлад». У клінічній картині маячна симптоматика щодо вітчима з агресивними тенденціями на його адресу. Поточна госпіталізація пов`язана з суттєвим погіршенням психічного стану пацієнта протягом останніх двох тижнів, коли замкнувся, став дратівливим та агресивним, розмовляв сам до себе, висловлював маячні ідеї переслідування з боку вітчима. Напередодні госпіталізації став конфліктувати з матір`ю, у відповідь на зауваження з боку вітчима виплеснув окріп йому в обличчя, погрожував розправою. Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_4 усі наведені ОСОБА_1 пояснення спростував пояснивши, що 23.01.2026 лежав на дивані, до нього підійшов ОСОБА_1 та вилив на обличчя окріп. Також зазначив, що всі спогади ОСОБА_1 - вигадка. При цьому обличчя та тіло ОСОБА_4 було в опіках. Аналогічні пояснення в судовому засіданні надала матір ОСОБА_1 - ОСОБА_5 . Крім того, у рапорті інспектора СПДН ЗРУП ГУНП в Запорізькій області Андрія Роменюка зазначено, що 23.01.2026, прибувши на виклик «домашнє насильство» за адресою: АДРЕСА_2 , побачили ОСОБА_1 , який у присутності поліції поводив себе неадекватно, постійно говорив нісенітниці, погрожував, бігав по квартирі, повідомляв про якесь зґвалтування та надати пояснення чітко не зміг, дуже агресивний. Комісія лікарів-психіатрів 26.01.2026 на підставі клінічних спостережень, дійшла висновку, що ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу у формі гострого шизофреноподібного психотичного розладу. За психічним станом небезпечним для оточуючих. Госпіталізація доцільна та обґрунтована. Обстеження та лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару. Відтак, на думку прокурора, при ухваленні оскаржуваного рішення судом встановлено: ознаки тяжкого психічного розладу хворого а саме, відповідно до висновків комісії лікарів « ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу у формі гострого шизофреноподібного психотичного розладу. За психічним станом небезпечним для оточуючих»; у клінічній картині хворого встановлено схильність до нанесення тілесних ушкоджень іншим особам, як то спричинення опіків вітчиму, агресивна поведінка до оточуючих; відповідно до висновків лікарів – психіатрів від 20.01.2026 ОСОБА_1 емоційно неадекватний, некритичний. Обстеження та лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару. На підставі викладеного суд обґрунтовано виніс рішення про госпіталізацію в психіатричний заклад в примусовому порядку ОСОБА_1 , оскільки існують підстави, передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для його госпіталізації до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.
У судовому засіданні  ОСОБА_1 та його представник – адвокат Жидкова Л.І. наполягали на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та відмові в задоволенні заяви. ОСОБА_1 , зокрема, повідомив суд про неприязні стосунки з вітчимом. Пояснив, що саме вітчим був ініціатором сварки, під час якої, з рук ОСОБА_1 випав посуд з окропом, обливши обох чоловіків. Однак, він не мав умислу нашкодити вітчиму, інцидент стався випадково на кухні під час приготування ним чаю, коли вітчим зненацька підійшов до нього ззаду та почав сваритися. ОСОБА_1 зазначив, що потрапив до лікарні у липні 2025 року після сварки з вітчимом, надавши згоду на лікування. Однак, уперше він самостійно звернувся до лікарні наприкінці 2023 року, коли відчув розлади сну, в результаті чого, 09.05.2024 лікар-психіатр установив йому діагноз – розлади фази сну. Після успішного курсу лікування ОСОБА_1 пригадав події минулих років за участю свого вітчима, який за твердженням ОСОБА_1 , скоїв низку кримінальних правопорушень, для розслідування яких, у 2024 році ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів. Однак, у поліції йому запропонували отримати консультацію лікаря-психіатра, на яку той погодився, наслідком чого стала його госпіталізація до психіатричного закладу. 
Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що після висновку комісії 24.04.2026, звернувся до лікаря з питанням про роз`яснення йому порядку подальшого лікування та його терміну, однак, отримав загальну відповідь, що буде перебувати в лікарні упродовж шести місяців.
Представник заявника ОСОБА_6 , лікар-психіатр ОСОБА_7 та прокурори Бутенко І.О. і ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просили залишити без змін. 
Лікар-психіатр, зокрема, зазначив, що у 2025 році ОСОБА_1 отримував лікування за власною згодою з 02.07.2025 до 15.07.2025, під час якого йому встановлений діагноз «гострий шизофреноподібний психотичний розлад». Був виписаний за наполяганням матері, оскільки його психічний стан дозволяв лишити лікарню. Лікар також зазначив, що вітчим є єдиною особою, відносно якої ОСОБА_1 проявляє агресію, до всіх інших людей він ставиться спокійно. Під час останнього курсу лікування, який почався 25.01.2026, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 оглянула комісія лікарів. Про результати цих оглядів лікар обізнаний не був, жодних висновків суду не надав.
Представник медичного закладу Шишко О.Г., зокрема, зауважив, що термін лікування осіб з діагнозом ОСОБА_1 складає 24 дні. Оскільки до теперішнього часу пацієнта не виписали, лікарі вважають, що він потребує довшого лікування.
Крім того, в судовому засіданні було заслухано свідка ОСОБА_5 , яка є матір`ю  ОСОБА_1 , яка повідомила суд про давні неприязні стосунки її чоловіка та сина. Пояснила, що чоловік спровокував сварку, вибивши бутерброд з рук ОСОБА_1 , після чого окроп розлився, потрапивши на обличчя ОСОБА_4 . Такий випадок був одиничним. Однак, ОСОБА_4 напідпитку постійно провокує конфлікти з пасинком, чіпляється до нього. Проявів психічного розгляду сина не помічала. Він має приязні стосунки з сусідами та всіма оточуючими людьми, не становить для них жодної загрози. Агресію проявляє тільки відносно вітчима у відповідь на його провокативні дії чи вислови. ОСОБА_5 також зазначила, що  ОСОБА_1 слідкує за режимом прийому ліків. На її думку, якщо син і потребує лікування, то при цьому відсутня необхідність постійного його перебування в лікарні. Для себе ОСОБА_5 не бачить від сина жодної загрози. 
У судове засідання викликався також ОСОБА_4 для допиту як свідка, однак, будучи повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, особу, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги, його адвоката, прокурора, лікаря-психіатра, представника закладу, який подав заяву, а також пояснення свідка, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком, вважає його необґрунтованим та таким, що його суд дійшов неповно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи.
Так, апеляційний суд встановив та підтверджено матеріалами справи, що 23.01.2026 ОСОБА_1 госпіталізований до КНП «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» ЗОР .
Згідно з висновком комісії лікарів-психіатрівКНП «ОКЗ ПНД та СЗХ» ЗОР від 26.01.2026, ОСОБА_1 госпіталізований вдруге. Вперше перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні в КНП «ОКЗ ПНД та СЗХ» ЗОР з 02.07.2025 до 15.07.2025 з діагнозом «гострий шизофреноподібний психотичний розлад». У клінічній картині маячня симптоматика відносно вітчима з агресивними тенденціями на його адресу. Повідомляв, що з кінця 2023 року в нього «спливли» спогади на кшталт «осяяння» про вбивства, зґвалтування, знущання, гіпнотичний вплив, переслідування з боку вітчима. Виписаний передчасно, за наполяганням матері та самого пацієнта. У подальшому амбулаторного лікування не приймав, лікаря-психіатра не відвідував. Психічний стан пацієнта суттєво погіршився протягом останніх двох тижнів, коли замкнувся, став дратівливим та агресивним, розмовляв сам до себе, висловлював маячні ідеї переслідування з боку вітчима. Напередодні госпіталізації став конфліктувати з матір`ю, у відповідь на зауваження з боку вітчима, хлюпнув окропом йому в обличчя, погрожував розправою. Затриманий нарядом поліції за викликом про «домашнє насильство», переданий спеціалізований психіатричній бригаді швидкої медичної допомоги, лікар ОСОБА_2 , доставлений до приймального відділення. Згоду на госпіталізацію не надав. У зв`язку з чим, госпіталізований у примусовому порядку, як особа, яка страждає на тяжкий психічний розлад, небезпечний для оточуючих. У відділенні напружений, дратівливий, негативно налаштований на адресу вітчима, звинувачує його у зґвалтуваннях дівчат, вбивствах, намаганнях отруїти їх з матір`ю та інше. Під час огляду: контакт малопродуктивний, похмурий, напружений. Компроментуючі факти щодо себе заперечує, каже, що вітчим сам на нього напав, вдарив, вибив з рук ємність з окропом, частина якого пролилась на нього, а інша частина – на самого пацієнта. Орієнтований достатньо. Омани сприйняття заперечує. Стверджує, що дійсно, в кінці 2023 року у нього «спливали» спогади про знущання, катування, насилля з боку вітчима, «пригадує» як той у нього на очах ґвалтував дівчат, присипаючи його хлороформом та вивертав повіки, щоб він тоді все бачив. Нібито, вітчим, ще під час весілля з матір`ю побожився знищити їх разом з матір`ю, зробити їхнє життя нестерпним та інше. Каже, що вітчим є родичем першого зятя Брежнєва, голови КДБ Дніпропетровської області, володіє таємними бойовими мистецтвами, прийомами гіпнотичного впливу, навіювання, тренував спецназ. Удома в кімнаті безліч атласів та схем тіла людини, енергетичних меридіанів та інше. Нібито вітчим погрожував йому, казав, що «поставит на счетчик», що він буде все життя його боржником, ніколи не розплатиться та інше. Мислення різнопланове, паралогічне. Емоційно неадекватний, некритичний. Висновок: ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу у формі гострого шизофреноподібного психотичного розладу. За психічним станом є небезпечним для оточуючих. Госпіталізація доцільна та обґрунтована. Обстеження та лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару.
Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно з частиною першою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
Відповідно до статті 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.
Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Зазначена гарантія узгоджується з пунктом 5 принципу 4 «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.
Відповідно до пункту 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації.
Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.
У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
Особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з часу госпіталізації з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації.
Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядається як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з гарантіями, що передбачені цією статтею.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (пункт 96 рішення ЄСПЛ від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України (№ 2)» («Zaichenko v. Ukraine (no. 2)»), заява № 45797/09), п. 39 у рішенні від 24 жовтня 1979 року справі «Вінтерверп проти Нідерландів» («Winterwerpv.theNetherlands», заява № 6301/73.
Частиною першою статті 339 ЦПК України передбачено, що заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.
Згідно з частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.
До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
Відповідно до ст. 342 ЦПК України, залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні, яке підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Рішення про задоволення заяви лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги є підставою для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Недотримання норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку є порушенням підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.
Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.
Такий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).
Відповідно до частин першої, другої статті 341 ЦПК України заява про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку (про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги) розглядається судом протягом 24 годин з дня її надходження до суду. Справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги або про госпіталізацію у примусовому порядку розглядається за присутності особи, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов`язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги, який подав заяву, адвоката чи законного представника особи, стосовно якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги.
Чинне законодавство встановлює презумпцію психічного здоров`я, яка унеможливлює безпідставне втручання держави в особисті свободу та недоторканість людини.
Аналіз указаних норм Закону України «Про психіатричну допомогу» дає підстави для висновку, що примусова госпіталізація можлива лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2021 року у справі № 447/1095/21).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Задовольняючи заяву медичного директора КНП «ОКЗ ПНД та СЗХ» ЗОР про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу, суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги щодо застосування ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», стосовно того, що примусова госпіталізація особи можлива лише у виняткових випадках. Оскаржуване рішення містить лише норми матеріального права, без жодної конкретизації та аргументації наявності підстав для задоволення заяви, у ньому відсутній будь-який аналіз обставин, що мають значення для справи, та показань свідків.
Натомість, колегія суддів зауважує, що заявник не надав суду достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення ОСОБА_1 чи виявлення ним наміру вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або доказів того, що він не спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує його життєдіяльність. 
Оскаржуване рішення суду першої інстанції побудоване виключно на висновку комісії лікарів-психіатрів КНП «ОКЗ ПНД та СЗХ» ЗОР.
Проте, колегія суддів зауважує, що обставини, зазначені у висновку лікарів, під час доставлення ОСОБА_1 до приймального відділення, викладені з пояснень наряду поліції, що ґрунтуються на односторонньому твердженні особи, яка звернулася до поліції, ОСОБА_4 . 
Прямими доказами вчинення чи реального наміру вчинити дії, що являють собою небезпеку, не можуть вважатися заяви та повідомлення в правоохоронні органи щодо тих чи інших обставин, що можуть трактуватися заінтересованою особою на власний розсуд. Такими доказами є рішення органів національної поліції, прокуратури, суду про притягнення особи до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Однак, такі рішення відносно ОСОБА_1 суду не надані.

Натомість, матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 є небезпечним для оточуючих людей. З пояснень свідка також встановлено, що він має нормальні приязні відносини з сусідами та іншими оточуючими.
З пояснень самого ОСОБА_1 та його матері – свідка ОСОБА_5 апеляційний суд встановив, що між ОСОБА_1 та його вітчимом – ОСОБА_4 існують давні неприязні стосунки. ОСОБА_4 сам провокує конфлікти з пасинком. Випадок з окропом був одичним і спровокованим самим ОСОБА_4 . Доказів того, що ОСОБА_4 зазнав негативних наслідків після цього інциденту матеріали справи не містять. Навіть висновок лікарів-психіатрів не містить жодних обставин, які би вказували на те, що ОСОБА_1 виражав наміри вчинити дії, що становлять загрозу чи небезпеку для оточуючих.
Колегія суддів вважає, що сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.
Інших обставин щодо поведінки та потенційної небезпеки ОСОБА_1 судом не встановлено, жодних доказів на підтвердження вчинення ним протиправних дій щодо себе чи будь-якої іншої особи суду не надано.
На переконання апеляційного суду, без встановлення того факту, що поведінка ОСОБА_1 є небезпечною для нього чи оточуючих, застосування до нього такого крайнього заходу, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що розглядається як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з гарантіями, що передбачені цією статтею, не є виправдним заходом.
Крім того, колегія суддів враховує пояснення представника медичного закладу, який повідомив суду, що строк лікування осіб з діагнозом, встановленим ОСОБА_1 , складає 24 дні, однак, колегія зауважує, що він перебуває на стаціонарному лікуванні з 23.01.2026 до часу розгляду справи в апеляційному суді – 05.05.2026, за цей час ОСОБА_1 оглядали декілька комісій лікарів, висновків яких суду надано не було, тобто, у цій справі не виявлена мета примусового лікування та його термін. Доказів прояву жодних дій, які б свідчили про доцільність саме примусового лікування ОСОБА_1 за час його перебування у стаціонарі матеріали справи також не містять, як і обґрунтованих доводів неможливості його лікування амбулаторно.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які б у своїй достатності та взаємозв`язку свідчили або підтверджували, що стан ОСОБА_1 єтаким, що дозволяє дійти переконливого висновку про наявність безумовних підстав, встановлених законом, для надання йому психіатричної допомоги у примусовому порядку. Отже, відсутні ознаки того, що психічні розлади у ОСОБА_1 досягли такого рівня, які б виправдовували його примусову госпіталізацію до психіатричної лікарні.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 заслуговують на увагу, у зв`язку з чим, її слід задовольнити, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2026 року– скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні заяви.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2026 рокув цій справі – скасувати. Ухвалити нову постанову, якою:
«Відмовити в задоволенні заяви медичного директора Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради Судовської Т. про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у психіатричну лікарню у примусовому порядку для здійснення лікування.»
Постанова підлягає негайному виконанню.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 08 травня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: