П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/12682/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черняхович І.Е. 
Суддя-доповідач - Драчук Т. О. 
08 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Драчук Т. О. 
суддів: Полотнянка Ю.П.  Смілянця Е. С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання неправомірними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просила:
- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, які полягають у прийнятті рішення від 23.04.2024 №063950005828 про відмову в призначенні їй пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та незарахуванні до страхового стажу періодів її роботи з 01.01.1997 по 31.12.1997, з 17.12.2001 по 15.04.2002, з 20.05.2003 по 15.11.2003;
- скасувати незаконне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 23.04.2024 №063950005828, яким їй відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та відповідно до якого не зараховано до її страхового стажу періоди роботи з 01.01.1997 по 31.12.1997, з 17.12.2001 по 15.04.2002, з 20.05.2003 по 15.11.2003;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати їй до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до положень статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" періоди її роботи: з 01.01.1997 по 31.12.1997 включно - дояркою в колективному сільськогосподарському підприємстві "Кутузовське"; з 17.12.2001 по 15.04.2002 включно - опалювачем Володарсько-Волинської музичної школи Житомирської області; з 20.05.2003 по 15.11.2003 включно перебування на обліку в Володарсько-Волинському районному центрі зайнятості;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити їй пенсію за віком відповідно до положень ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з дня звернення із заявою про призначення пенсії за віком, а саме з 15.04.2024.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи з 17.12.2001 по 15.04.2002 опалювачем у Володарсько-Волинській музичній школі Житомирської області та періоду отримання нею матеріальної допомоги по безробіттю з 20.05.2003 по 15.11.2003.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 23.04.2024 №063950005828 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період її роботи з 17.12.2001 по 15.04.2002 опалювачем у Володарсько-Волинській музичній школі Житомирської області та період отримання нею матеріальної допомоги по безробіттю з 20.05.2003 по 15.11.2003 та повторно розглянути її заяву від 15.04.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне" з урахуванням зарахованих до страхового стажу періодів.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що при винесенні рішення суд першої інстанції не взяв до уваги, що періоди роботи після 01.07.2000 зараховуються до страхового стажу за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, тобто підставою для зарахування таких періодів роботи до страхового стажу є інформація в системі персоніфікованого обліку та сплата страхових внесків. 
Таким чином, на момент звернення за призначенням пенсії загальний страховий стаж позивача складає 29 років 02 місяці 27 днів, що є меншим за необхідний, а дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у призначенні пенсії позивачу повністю відповідають вимогам чинного законодавства.
З огляду на викладене, апелянт вважає, що наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15.04.2024 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою, в якій просила призначити їй пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення від 23.04.2024 №063950005828, яким відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" через відсутність необхідного страхового стажу в розмірі 31 рік.
Згідно змісту рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області страховий стаж ОСОБА_1 становить 29 років 02 місяці 27 днів.
При цьому, судом першої інстанції із наявного у матеріалах справи розрахунку стажу "Форма РС-право" встановлено, що до страхового стажу позивача не були зараховані: періоди її роботи дояркою в колективному сільськогосподарському підприємстві "Кутузовське" з 01.01.1997 по 31.12.1997; період її роботи опалювачем у Володарсько-Волинській музичній школі Житомирської області з 17.12.2001 по 15.04.2002; та період її перебування на обліку в Володарсько-Волинському районному центрі зайнятості з 20.05.2003 по 15.11.2003.
Періоди роботи ОСОБА_1 в колективному сільськогосподарському підприємстві "Кутузовське" з 01.01.1997 по 31.12.1997 не був зарахований до страхового стажу через відсутність в уточнюючій довідці від 21.02.2022 №74 інформації про трудову участь в колективному господарстві за вказаний період.
Періоди роботи ОСОБА_1 опалювачем у Володарсько-Волинській музичній школі Житомирської області з 17.12.2001 по 15.04.2002 не був зарахований до страхового стажу через відсутність інформації в індивідуальних відомостях про застраховану особу.
Періоди отримання ОСОБА_1 матеріальної допомоги в центрі зайнятості з 20.05.2003 по 15.11.2003 не був зарахований до страхового стажу через те, що таке зарахування не передбачено нормами статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Позивач, не погоджуючись з рішенням пенсійного органу про відмову у призначенні пенсії за віком, звернулась з адміністративним позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що системний аналіз норм Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" свідчить, що періоди роботи особи до 01.07.2000 зараховуються до її страхового стажу на підставі інформації, зазначеної в трудовій книжці, а періоди роботи після 01.07.2000 - на підставі даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Відповідно до статті 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, належним чином оформлені записи в трудовій книжці є підставою для врахування відповідних періодів роботи, набутих до 01.07.2000, до страхового стажу особи при призначенні пенсії, а у разі відсутності таких записів або їх неповноти трудовий стаж має встановлюватися на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. При цьому, уточнюючі довідки подаються виключно у випадках, відсутності трудової книжки або відсутності необхідних записів в ній, наявності неправильних або неточних записів.
Щодо правомірності дій Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області стосовно не зарахування до стажу позивачки періоду її роботи дояркою в колективному сільськогосподарському підприємстві "Кутузовське" з 01.01.1997 по 31.12.1997, суд першої інстанції встановив, що трудова книжка колгоспника серії НОМЕР_1 від 05.04.1983, видана на ім`я ОСОБА_1 , містить відомості щодо наступних періодів роботи позивача:
- з 01.04.1983 по 06.11.1992 - позивач була членом колгоспу ім. Кутузова (смт. Володарськ-Волинськ);
- з 06.11.1992 по 18.01.2000 - позивач була членом колективного сільськогосподарського підприємства "Кутузівське";
- з 18.01.2000 по 12.12.2000 - позивач була членом СВК "Кутузівський".
Однак, на сторінках 18-21 розділу "Трудова участь в колективному господарстві" вказаної трудової книжки колгоспника відсутні відомості про прийнятий в КСП "Кутузівське" у 1997 році мінімум трудової участі, як і відсутня інформація про виконання ОСОБА_1 вказаного мінімуму.
Суд першої інстанції також дослідив архівну довідку від 21.02.2022 №74, видану Архівною установою Хорошівської селищної ради, надану позивачем на підтвердження періоду роботи в КСП "Кутузівське" 
Разом з тим, дослідивши інформацію, вказану в цій довідці, суд першої інстанції встановив, що відомостей про прийнятий в КСП "Кутузівське" у 1997 році мінімум трудової участі та відомостей про виконання ОСОБА_1 у 1997 році такого мінімуму, зазначена довідка не містить.
Жодних інших документів, які б містили інформацію про виконання ОСОБА_1 у 1997 році мінімуму трудової участі в КСП "Кутузівське" позивач до заяви про призначення пенсії не додавала.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутність інформації про виконання позивачкою у 1997 році мінімуму трудової участі в КСП "Кутузівське" унеможливлює зарахування періоду її роботи дояркою у вказаному колективному сільськогосподарському підприємстві з 01.01.1997 по 31.12.1997 до її страхового стажу, а відтак дії пенсійного органу щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи в КСП "Кутузівське" з 01.01.1997 по 31.12.1997 є правомірними.
Щодо не зарахування до стажу позивача періоду роботи опалювачем у Володарсько-Волинській музичній школі Житомирської області з 17.12.2001 по 15.04.2002, суд першої інстанції вказав, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення позивача соціальної захищеності та пенсійного стажу у зв`язку з невиконанням підприємством обов`язку зі сплати внесків до Пенсійного фонду України, суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Наявність чи відсутність сплати страхових внесків роботодавцем не спростовує самого факту виконання позивачем трудових обов`язків.
З урахуванням зазначеного вище правового регулювання та висновків Верховного Суду суд зазначає, що відсутність в індивідуальних відомостях про застраховану особу інформації про сплату страхових внесків за період роботи ОСОБА_1 опалювачем у Володарсько-Волинській музичній школі Житомирської області з 17.12.2001 по 15.04.2002, не може бути підставою для не зарахування вказаного періоду до її страхового стажу, з огляду на те, що цей період підтверджується відповідними записами в її трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 05.04.1983, а невиконанням підприємством-страхувальником обов`язку зі сплати внесків не спростовує самого факту виконання позивачем її трудових обов`язків.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не зарахування періоду роботи ОСОБА_1 з 17.12.2001 по 15.04.2002 до її страхового стажу є протиправними.
Щодо не зарахування до стажу позивачки періоду отримання ОСОБА_1 матеріальної допомоги в центрі зайнятості з 20.05.2003 по 15.11.2003, суд першої інстанціх вказав, що 
Згідно записів в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 05.04.1983, в період з 20.05.2003 по 15.11.2003 ОСОБА_1 отримувала матеріальну допомогу по безробіттю відповідно до пункту 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття".
Згідно з пунктом "а" частини 3 статті 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Суд також враховує, що приписами пункту "ж" частини першої статті 4 Закону України від 01 березня 1991 року №803-XII "Про зайнятість населення" (далі - Закон №803-XII, чинного на час отримання позивачкою матеріальної допомоги по безробіттю) було встановлено, що держава гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні включення періоду одержання допомоги по безробіттю та матеріальної допомоги по безробіттю до стажу роботи, а також до безперервного трудового стажу.
З аналізу вказаної норми вбачається, що законодавець розмежовує поняття допомога по безробіттю та матеріальна допомога по безробіттю, однак гарантує включення періодів отримання обох видів цих виплат до трудового стажу.
В подальшому, Законом України від 25.03.2005 №2505-IV "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2005 рік" та деяких інших законодавчих актів України" частину 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" доповнено абзацом такого змісту:
"Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу".
Зазначеним законом також було виключено із Закону №1533-III абзац 5 частини 1 статті 7 та статтю 28, тобто всі норми, які регулювали виплату саме матеріальної допомоги по безробіттю.
Однак, суд першої інстанції вказав, що на момент отримання ОСОБА_1 матеріальної допомоги по безробіттю (з 20.05.2023 по 15.11.2003) правові норми пункту "ж" частини 1 статті 4 Закону №803-XII, передбачали зарахування періоду отримання матеріальної допомоги по безробіттю до стажу роботи.
Крім того, пункт "а" частини 3 статті 56 Закону №1788-XII також передбачає зарахування до стажу роботи періоду одержання допомоги по безробіттю, не встановлюючи при цьому винятків щодо видів такої допомоги.
З огляду на вказане правове регулювання, суд першої інстанції дійшов висновку, що період отримання ОСОБА_1 матеріальної допомоги по безробіттю з 20.05.2023 по 15.11.2003 підлягає зарахуванню до її страхового стажу, а тому дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не цього періоду до страхового стажу позивачки є протиправними.
У сукупності вказані обставини щодо безпідставного не зарахуванням пенсійним органом до страхового стажу позивача періодів її роботи з 17.12.2001 по 15.04.2002 та з 20.05.2003 по 15.11.2003, свідчать також і про протиправність прийнятого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області рішення від 23.04.2024 №063950005828 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком через відсутність у неї необхідного страхового стажу. У зв`язку з цим, вказане рішення від 23.04.2024 №063950005828 підлягає скасуванню.
При цьому, під час розгляду справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для зарахування до страхового стажу позивачки періодів її роботи з 17.12.2001 по 15.04.2002 та з 20.05.2003 по 15.11.2003.
В свою чергу, питання підрахунку страхового стажу позивача (з урахуванням періодів з 17.12.2001 по 15.04.2002 та з 20.05.2003 по 15.11.2003), а також вирішення питання достатності загального страхового стажу позивача для призначення їй пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" належать до дискреційних повноважень пенсійного органу, у зв`язку з чим суд першої інстанції.
Колегія суддів, в межах заявлених доводів апеляційної скарги погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Призначення, виплата та перерахунок пенсій регулюється Законами України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1788-XII), «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1058-IV).
Відповідно до статті 1 Закону України №1058-IV пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-IV визначено право громадян України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Згідно із частиною 1 статті 24 Закону України №1058-ІV, страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону № 1058-IV).
Система персоніфікованого обліку була впроваджена в України на підставі Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який набрав чинності 01.01.2004.
Відтак, періоди роботи особи до 01.01.2004 (до впровадження системи персоніфікованого обліку) зараховуються до її страхового стажу на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV, а періоди роботи після 01.01.2004 - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, тобто підставою для зарахування таких періодів роботи до страхового стажу є сплата страхових внесків.
Отже, аналізуючи положення Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення", колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що періоди роботи особи до 01.01.2004 зараховуються до її страхового стажу на підставі інформації, зазначеної в її трудовій книжці, а періоди роботи після 01.01.2004 - на підставі даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Умови призначення пенсії за віком, визначені положеннями статті 26 Закону України №1058-ІV.
Згідно названої правової норми особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року не менше 31 року.
Відповідно до частини 2 статті 26 Закону № 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років.
Відповідно до статті 62 Закону України №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).
Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника (пункт 18 Порядку №637).
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637: довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.
Так, згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 23.04.2024 №063950005828 про відмову у призначення позивачу пенсії, страховий стаж позивача за обрахунком пенсійного органу становить 29 років 2 місяці 31 рік.
При цьому, згідно розрахунку пенсійного органу, до страхового стажу позивача не зараховано період роботи дояркою в колективному сільськогосподарському підприємстві "Кутузовське" з 01.01.1997 по 31.12.1997; період роботи опалювачем у Володарсько-Волинській музичній школі Житомирської області з 17.12.2001 по 15.04.2002; період перебування на обліку в Володарсько-Волинському районному центрі зайнятості з 20.05.2003 по 15.11.2003.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що періоди роботи після 01.07.2000 зараховуються до страхового стажу за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, тобто підставою для зарахування таких періодів роботи до страхового стажу є інформація в системі персоніфікованого обліку та сплата страхових внесків. 
В свою чергу, досліджуючи трудову книжку ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , судом встановлено, що зокрема в період з 17.12.2001 по 15.04.2002 позивач прийнята на сезону робочу опалювачем Володарськ-Волинської музичної школи (запис №9) та звільнена з роботи у зв`язку з закінченнм опалювального сезону (запис №10). Запис № 9 та №10 засвідчені підписами директора, містять печатки установи та посилання на відповідні накази про прийняття та звільнення з роботи.
Тобто, трудова книжка, яка в силу вимог ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є основним документом, що підтверджує стаж роботи, містить всі необхідні та обов`язкові відомості щодо прийняття та звільнення позивача з роботи, посилання на відповідний трудовий договір, відповідні записи скріплено печаткою уповноваженої особи Новоград-Волинського міського центру зайнятості.
Отже, судом апеляційної інстанції не здобуто доказів, які б ставили під сумнів дійсність внесених записів до трудової книжки, та того, що дані трудової книжки позивача (в частині спірного періоду роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості чи були предметом судового розгляду, а відповідачем таких до матеріалів справи не надано.
Враховуючи викладене, а також те, що відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення", періоди роботи особи до 01.01.2004 зараховуються до її страхового стажу на підставі інформації, зазначеної в її трудовій книжці, колегія суддів вважає, що період роботи позивача з 17.12.2001 по 15.04.2002 правомірно зараховано судом першої інстанції до страхового стажу позивача.
Щодо відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей стосовно сплати страхових внесків за позивача за період роботи з 17.12.2001 по 15.04.2002, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно із ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до ст. 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.
Страхові внески є умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті. Перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки воно здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.07.2019 у справі № 144/669/17, в якій Верховний Суд дійшов висновку, що невиконання роботавцем обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позбавляє працівника соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
В свою чергу, суд звертає увагу, що відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії також не є підставою для позбавлення позивача права на перерахунок пенсії, оскільки працівник не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи.
Зазначена позиція відповідає правовим висновкам Верховного суду у постановах Верховного Суду від 30.12.2021 у справі №348/1249/17, 11.10.2023 по справі № 340/1454/21.
Колегія суддів не знаходить підстав для відступу від цього правового висновку.
Разом з тим, обов`язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок згідно із частиною другою статті 6 Закону № 2464-VI покладено на платника єдиного внеску.
Суд зазначає, що періоди роботи, за які страхувальник нарахував застрахованій особі - працівнику заробітну плату та утримало з неї відповідні страхові внески (єдиний внесок), повинні зараховуватися до відповідного стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство-страхувальник ці страхові внески, чи ні.
Відтак, відсутність в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування - індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5) відомостей про сплату роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) для нарахування пенсії за спірний період не є підставою для позбавлення особи права на пенсію, оскільки остання не може нести за це відповідальність.
Правові висновки суду у даній справі відповідають усталеній практиці Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 17.07.2019 у справі №144/669/17, від 09.09.2019 у справі №242/5448/16-а, від 31.10.2019 у справі №235/7373/16, від 06.07.2020 у справі №242/2179/17, від 09.10.2020 у справі №341/460/17, від 01.03.2021 у справі №423/757/17, від 31.03.2021 у справі №242/5696/16-а, від 17.11.2021 у справі №242/5635/16-а, а також від 15.06.2022 у справі №383/102/14-а, від 02.08.2022 року у справі № 560/4616/20.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до страхового стажу ОСОБА_1 підлягає зарахуванню період роботи з 17.12.2001 по 15.04.2002.
Зважаючи на встановлені обставини справи та наведені вище норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, прийнято не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
При цьому, оскільки рішення суду оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції не надає оцінку оскаржуваному рішенню в частині відмови в задвооелнні позовних вимог ОСОБА_1 .
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині зарахування до страхового стажу періоду перебування позивача на обліку в Володарсько-Волинському районному центрі зайнятості з 20.05.2003 по 15.11.2003, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не містить, у зв`язку з чим, враховуючи положення ст. 308 КАС України, суд апеляційної перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Полотнянко Ю.П.    Смілянець Е. С.