П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 600/715/25-а 
Головуючий у 1-й інстанції: Анісімов Олег Валерійович 
Суддя-доповідач: Томчук А.В. 
11 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Стартрек-ойл" на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Стартрек-ойл" до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення- рішення
В С Т А Н О В И В :
Товариство з обмеженою відповідальністю "Стартек-ойл" звернулось до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0000026565/Ж10/24-13-09-02 від 09.12.2024, яким до товариства застосовано штраф у розмірі 1 000 000,00 грн за порушення вимог підпункту 230.1.2 пункту 230.1 статті 230 Податкового кодексу України.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, товариство вказувало, що наказ ГУ ДПС у Чернівецькій області від 08.11.2024 № 1974-п про проведення фактичної перевірки не відповідає вимогам закону, оскільки не містить конкретизації фактичної підстави перевірки, а також тим, що контролюючий орган не довів наявності акцизного складу у розумінні підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, оскільки резервуар для зберігання пального фактично в господарській діяльності товариства не використовувався.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 20.02.2026 у задоволенні позову ТОВ "Стартек-ойл" відмовлено повністю.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що на день видання наказу ГУ ДПС № 1974-п від 08.11.2024 "Про проведення фактичної перевірки" у відповідача існувала фактична підстава для проведення перевірки, а наказ не має істотних недоліків. По суті спору суд зазначив, що ТОВ "Стартек-ойл" є платником акцизного податку — розпорядником акцизних складів, а тому зобов`язане було зареєструвати місце зберігання пального акцизним складом, чого зроблено не було, що свідчить про порушення вимог підпункту 230.1.2 пункту 230.1 статті 230 ПК України.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, прийняти нове, яким задовольнити позовну заяву та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0000026565/Ж10/24-13-09-02 від 09 грудня 2024 року.
Зокрема, апелянт вказує, що суд, послався на постанову Верховного Суду від 29.05.2025 у справі № 420/31410/24, де чітко розмежовано наявність фактичної підстави для проведення перевірки та достатність її відображення у самому наказі, однак фактично відмовився застосовувати цей висновок, визнавши наказ належним лише з тієї причини, що у матеріалах справи наявні доповідна записка та лист ДПС України, які не були складовою частиною тексту наказу. Апелянт також зазначає, що суд помилково ототожнив підхід, сформований для підпункту 80.2.2 ПК України, з правовим режимом підпункту 80.2.5 ПК України, який містить дві самостійні фактичні підстави.
Крім того, апелянт наголошує, що контролюючим органом не доведено наявності акцизного складу у розумінні підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України, оскільки сам по собі факт наявності резервуара, ліцензії та "мертвого залишку" не підтверджує фактичного здійснення фізичного обігу пального. Апелянт вважає, що суд переклав тягар доказування на позивача та побудував висновок на припущеннях, а не на належних та достатніх доказах.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
З урахуванням приписів статті 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 
ТОВ "Стартек-ойл" (ідентифікаційний код 31887222) є суб`єктом господарювання, зареєстрованим за адресою: м. Чернівці, вул. Ярослава Мудрого, 64-Б. Товариство є платником акцизного податку з реалізації пального з 24.10.2022.
Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області на підставі підпунктів 80.2.2, 80.2.5 пункту 80.2 статті 80, ПК України, відповідно до наказу ГУ ДПС у Чернівецькій області "Про проведення фактичної перевірки" від 08.11.2024 № 1974-п та направлень на перевірку від 11.11.2024 року № 3502, № 3503 проведена фактична перевірка юридичної особи ТОВ "Стартек-ойл", з метою контролю за дотриманням вимог законодавства, яке регулює виробництво та обіг спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального у місці зберігання пального за адресою: м. Чернівці, вул. Ярослава Мудрого, буд. 64-Б.
З копією наказу Головного управління ДПС у Чернівецькій області про проведення фактичної перевірки № 1974-п від 08.11.2024, ознайомлено та вручено 13.02.2024 ТОВ "Стартек-ойл", що підтверджується підписом головного бухгалтера Гнатюк Г.В. у направленнях на перевірку.
За наслідками проведеної фактичної перевірки місця зберігання пального суб`єкта господарювання ТОВ "Стартрек-Оіл" складено акт фактичної перевірки № 28528/Ж5/24-13-09-02-07/31887222 від 20.11.2024.
За змістом акта фактичної перевірки перевіркою встановлено порушення ТОВ "Стартек-ойл" вимог п.п. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України, які полягають у тому, що резервуар для зберігання пального, яким користується ТОВ "Стартек-ойл", не зареєстрований у якості акцизного складу в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.
У зв`язку із наведеним, на підставі акта перевірки № 28528/Ж5/24-13-09-02-07/31887222 від 20.11.2024 було винесено податкове повідомлення-рішення від 09.12.2024 № 0000026565/Ж10/24-13-09-02, яким до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стартек-ойл" застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) в розмірі 1000000,00 грн.
Не погоджуючись із винесеним податковим повідомленням-рішенням, товариство звернулось до суду із вимогами про скасування такого.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з двох основних висновків: 1) наказ про проведення фактичної перевірки не має істотних недоліків, оскільки у відповідача існувала фактична підстава для перевірки; 2) ТОВ "Стартек-ойл" як платник акцизного податку — розпорядник акцизних складів було зобов`язане зареєструвати акцизний склад, проте цього не зробило.
Приписами частин першої - третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного. 
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі — ПК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Щодо правомірності наказу про проведення фактичної перевірки.
Пунктом 75.1 статті 75 ПК України визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) (пункт 80.1 статті 80 ПК України).
Згідно з пунктом 81.1 статті 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:
- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;
- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;
- службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Пунктом 80.2 статті 80 ПК України встановлено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з підстав, визначених в підпунктах 80.2.1-80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України.
З наказу ГУ ДПС № 1974-п від 08.11.2024 "Про проведення фактичної перевірки" встановлено, що підставою для перевірки відповідачем зазначено підпункт 80.2.2, 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, якими передбачено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав:
- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів (підпункт 80.2.2);
- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах і пального, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, та/або масовими витратомірами, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального (підпункт 80.2.5).
Тобто, фактична перевірка може проводитись на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом за обов`язкової наявності хоча б однієї з підстав, визначених підпунктами 80.2.2, 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України. Відтак, для проведення фактичної перевірки мають існувати вказані вище фактичні обставини та передумови, які дозволяють податковому органу керуватись вказаною правовою нормою при призначенні (проведенні) такої перевірки.
Варто вказати, що у наказі про проведення перевірки визначено два окремі підпункти 80.2.2, 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, які мають різні правові та фактичні підстави.
Так, стосовно підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України суд зазначає наступне.
Згідно позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 26.03.2024 справа № 420/9909/23, де, Суд сформулював правовий висновок про те, що у спорах цієї категорії перевірці підлягають як питання наявності обґрунтованих підстав для призначення перевірки, так і дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України під час оформлення рішення про призначення перевірки у формі наказу, їх узгодженість між собою. У випадку наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки, не можна вважати протиправним наказ про її призначення, у якому наявне покликання на вимоги підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, але не розкрито зміст наявної/отриманої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування про можливі порушення податкового законодавства, не конкретизовано норми права, які ймовірно порушив платник, із зазначенням доказів такого порушення. Покликання у наказі на підпункт 80.2.2 пункт 80.2 статті 80 ПК України, що утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Тому такий наказ не можна вважати протиправним. Отже, якщо правовою підставою для проведення перевірки є відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України, якій містить лише одну фактичну підставу для цього, то зазначення у наказі лише цього підпункту без розкриття його змісту та деталізації обставин не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним.
Відтак, у вказаній постанові Верховний Суд деталізував наступне:
"…63. Перевіряючи питання дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України, Судова палата виходить з того, що у Наказі № 2901-п від 26 квітня 2023 року підстави для призначення перевірки сформульовані таким чином: "На підставі статті 20, підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75, підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80, підпункту 69.2 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (із змінами), у зв`язку з наявною податковою інформацією, отриманою в рамках проведеного аналізу, яка свідчить про можливі порушення здійснення розрахункових операцій в готівковій формі, які перевищують граничну суму розрахунків готівкою.
Тобто, зі змісту цього Наказу вбачається як правова підстава для призначення перевірки (посилання на підпункт 80.2.2 ПК України), так і фактична. У зазначеному Наказі фактичну підставу деталізовано шляхом посилання на отриману інформацію щодо можливого порушення, зазначено сферу, щодо якої її отримано, тобто має місце конкретизація фактичної підстави. Відповідно, висновки судів про зворотне не відповідають дійсності. Обсяг зазначеної у наказі інформації у повному обсязі відповідає вимогам абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України, а тому підстави для його скасування через неналежне оформлення відсутні".
Стосовно підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України суд зазначає наступне.
Згідно позиції, що викладена у постанові Верховного Суду 29.05.2025 у справі № 420/31410/24, у спорах цієї категорії перевірці підлягають як питання наявності обґрунтованих підстав для призначення перевірки, так і дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України під час оформлення рішення про призначення перевірки у формі наказу, їх узгодженість між собою.
Оскільки підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України встановлює в одному підпункті статті дві самостійні (окремі) підстави для проведення перевірки, то у наказі про призначення перевірки контролюючий орган поряд з юридичною підставою у вигляді нумераційного позначення зобов`язаний відобразити конкретну з таких двох фактичних підстав, яка і зумовила прийняття рішення про проведення перевірки, або ж обидві, в обсязі, достатньому для ідентифікації однієї з двох (або обох в сукупності у разі їх наявності). Відображення такої фактичної підстави не обов`язково має бути сформульоване тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте, повинна бути чітко визначена та змістовно відповідати правовій нормі.
Тобто, у разі, якщо підставою для призначення фактичної перевірки стала наявність (отримання) певної інформації, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України повинен щонайменше зазначити про "наявність (отримання) інформації щодо можливого порушення" або ж зазначити реквізити документа, який слугував приводом для призначення перевірки і містить таку інформацію. Аналогічно, якщо фактичною підставою для призначення фактичної перевірки стало здійснення відповідних функцій, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України повинен саме про це зазначити. Відповідно, якщо підставою для призначення перевірки відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України стала сукупність фактичних підстав, передбачених цією нормою, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України має це відобразити у вищезазначений спосіб.
Саме такий обсяг інформації у наказі, прийнятому відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, можна вважати мінімально достатнім в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України щодо зазначення у наказі підстави для проведення перевірки, оскільки надає платнику податків загальне розуміння про підставу її призначення та відповідний предмет перевірки. Таке інформування про фактичну обставину має бути наведено саме серед підстав для проведення перевірки, тобто перед резолютивною частиною наказу. У разі, якщо наказ відповідає вимогам щодо відображення у ньому мінімально достатнього обсягу інформації щодо підстави для проведення перевірки, такий наказ не може вважатися оформленим з істотним порушенням вимог чинного законодавства. Як наслідок, такий наказ не можна вважати протиправним, оскільки його недоліки в розумінні статті 81 ПК України не є настільки значущими, що ставлять під загрозу можливість реалізації платником податків своїх прав".
Повертаючись до обставин цієї справи суд зауважує, що у наказі № 1974-п від 08.11.2024 "Про проведення фактичної перевірки" податковим органом зазначено декілька правових підстав, а саме підпункти 80.2.2, 80.2.5 ПК України. Однак, аналіз абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України не дає підстав для висновку, що в наказі про проведення перевірки в обов`язковому порядку має бути зазначено конкретну норму податкового або іншого законодавства, контроль за якими покладено на контролюючи органи, яка порушується платником.
Саме шляхом призначення і проведення фактичної перевірки контролюючий орган має з`ясувати питання дотримання суб`єктом господарювання податкової дисципліни у сфері, про можливі порушення у якій контролюючий орган отримав інформацію. Іншими словами, наявність/отримання інформації ще не свідчить про наявність підстав для притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності, натомість, є підставою для здійснення податкового контролю задля перевірки отриманої/наявної інформації. Такий податковий контроль здійснюється шляхом прийняття рішення про проведення перевірки у формі наказу, вимоги до оформлення якого не передбачають обов`язку в повному обсязі розкрити в наказі на призначення перевірки зміст інформації та фактів, які вказують на можливе порушення платником податкового законодавства. Відсутня й імперативна вимога щодо розкриття конкретного порушення платником норм, а також про надання відповідних доказів такої несумлінної поведінки.
Аналізуючи наведене у своїй сукупності, слід прийти до висновку, що законодавство та судова практика Верховного Суду розрізняє такі категорії, як "правова (юридична) підстава" проведення перевірки та "фактична підстава" проведення перевірки.
При цьому перелік правових підстав визначений у пункті 80.2 статті 80 Податкового кодексу України. Однак реалізація таких підстав має місце виключно за наявності фактичної підстави, яка є тією рушійною силою, що породжує перевірку.
Так, у справі наявна доповідна записка начальника управління контролю за підакцизними товарами від 08.11.2024, №933/24-13-09-02, якою останній інформує заступника начальника ГУ ДПС у Чернівецькій області про необхідність проведення фактичної перевірки ТОВ "Стартрек-Оіл" на виконання листа ДПС України від 07.11.2024, №30922/7/99-00-09-03-01-07 ( том 1 а.с.59).
Згідно листа ДПС України від 07.11.2024, №30922/7/99-00-09-03-01-07 у суб`єктів господарювання (серед яких ТОВ "Стартрек-Оіл") за наявності ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) відсутні зареєстровані акцизні склади (том 1 а.с. 85, зворотній бік). 
Отже, підсумовуючи наведене слідує, що на день видання наказу ГУ ДПС № 1974-п від 08.11.2024 "Про проведення фактичної перевірки", у відповідача існувала фактична підстава для проведення податкової перевірки ТОВ "Стартрек-Оіл", внаслідок чого у цій справі, варто погодитись з висновктм суду першої інстанції, що такий наказ немає істотних недоліків.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наказ ГУ ДПС № 1974-п від 08.11.2024 не має істотних недоліків, які б давали підстави вважати його протиправним та, як наслідок, спричиняли б протиправність прийнятого за результатами перевірки податкового повідомлення-рішення.
Доводи апелянта про те, що суд "виправив" дефект наказу шляхом посилання на доповідну записку та лист ДПС України, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції досліджував ці документи не для "виправлення" наказу, а для встановлення наявності фактичної підстави для проведення перевірки, що повністю відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.03.2024 у справі № 420/9909/23, згідно з якою перевірці підлягають як питання наявності обґрунтованих підстав для призначення перевірки, так і дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України.
Посилання апелянта на доктрину "плодів отруйного дерева" та практику ЄСПЛ у цьому контексті є безпідставними, оскільки колегією суддів не встановлено протиправності наказу про проведення перевірки, а відтак відсутня підстава для застосування зазначеної доктрини.
Продовжуючи перегляд цієї адміністративної справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Так, оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стартек-ойл" застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) в розмірі 1000000,00 грн за порушення вимог п.п. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України, які полягають у тому, що резервуар для зберігання пального, яким користується ТОВ "Стартек-ойл", не зареєстрований у якості акцизного складу в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.
У відповідності до підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний склад - це: а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів; б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.
Згідно із вказаним підпунктом не є акцизним складом:
а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;
б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.
Критерій, визначений цим підпунктом, щодо загальної місткості ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не застосовується до ємностей суб`єктів господарювання, які є розпорядниками хоча б одного акцизного складу;
в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;
г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;
ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.
Отже, передбачений цією нормою виняток застосовується при сукупності умов, а саме: (1) загальна місткість розташованих на території (в приміщенні) ємностей не перевищує 200 кубічних метрів; (2) суб`єкт господарювання (власник або користувач такого приміщення або території) отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів; (3) пальне використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і суб`єкт господарювання не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.
Відсутність однієї з наведених умов виключає можливість визнання відповідної території/ приміщення не акцизним складом. Відповідно, у випадку, якщо протягом календарного року суб`єкт господарювання отримує пальне в обсягах, що перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), він зобов`язаний до часу, коли буде здійснена господарська операція, в результаті якої виникнуть обставини, які зумовлять обов`язок реєстрації акцизного складу, зареєструвати останній. Тобто, саме з моменту, коли платник податків вже достеменно знає, що відпадає хоча б одна з обов`язкових умов, передбачена абзацом шостим підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України, він зобов`язаний здійснити реєстрацію акцизного складу.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.08.2023 у справі № 160/15431/21, від 14.12.2023 у справі № 160/2020/22.
Згідно з пунктом 230.1 статті 230 ПК України акцизні склади та акцизні склади пересувні утворюються з метою підвищення ефективності роботи із запобігання та боротьби з незаконним виробництвом і обігом спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів, пального, посилення контролю за повнотою та своєчасністю надходження до бюджету акцизного податку.
Згідно з підпунктом 230.1.2 пункту 230.1 статті 230 ПК України акцизні склади, на території яких здійснюється виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізація пального, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками на кожному місці відпуску пального наливом з акцизного складу, розташованому на акцизному складі, та рівнемірами-лічильниками рівня таких товарів (продукції) у резервуарі, а для скрапленого газу (пропану або суміші пропану з бутаном), інших газів, бутану, ізобутану за кодами згідно з УКТ ЗЕД 2711 12 11 00, 2711 12 19 00, 2711 12 91 00, 2711 12 93 00, 2711 12 94 00, 2711 12 97 00, 2711 13 10 00, 2711 13 30 00, 2711 13 91 00, 2711 13 97 00, 2711 14 00 00, 2711 19 00 00, 2901 10 00 10 - також можуть бути обладнані пристроями для вимірювання рівня або відсотка пального у резервуарі (далі - рівнемір-лічильник) на кожному введеному в експлуатацію стаціонарному резервуарі, розташованому на акцизному складі.
Платники податку - розпорядники акцизних складів зобов`язані зареєструвати:
а) усі розташовані на акцизних складах резервуари, введені в експлуатацію, витратоміри-лічильники та рівнеміри-лічильники у розрізі акцизних складів - в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі;
б) усі акцизні склади - в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.
Один акцизний склад може бути зареєстрований виключно одним розпорядником акцизного складу. Один розпорядник акцизного складу може зареєструвати один і більше акцизних складів.
Забороняється здійснення реалізації пального без наявності зареєстрованих витратомірів-лічильників, рівнемірів-лічильників та резервуарів, без реєстрації акцизного складу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що зміст господарської операції з пальним має важливе значення як для визначення платника акцизного податку, так і встановлення моменту, з якого у такого платника виникає обов`язок з реєстрації акцизної накладної, обчислення і сплати акцизного податку. Платники акцизного податку зобов`язані зареєструвати усі акцизні склади, які підпадають під це визначення згідно з підпунктами 14.1.6, 14.1.6-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України, в СЕАРП СЕ до моменту здійснення операцій з пальним. Один акцизний склад може бути зареєстрований виключно одним розпорядником акцизного складу. Один розпорядник акцизного складу може зареєструвати один і більше акцизних складів.
Відповідно до пункту 128-1.2 статті 128-1 ПК України, відсутність з вини платника податку реєстрації акцизних складів у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового платником податку - розпорядником акцизного складу тягне за собою накладення штрафу в розмірі 1000000 гривень.
З матеріалів справи встановлено, що на момент проведення перевірки у ТОВ "Стартрек Ойл" були наступні ліцензії:
- на право оптової торгівлі пальним, за відсутності місць оптової торгівлі реєстраційний № 990614202201500, терміном дії з 12.10.2022 до 12.10.2027 (місцезнаходження суб`єкта господарювання: Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Ярослава Мудрого, 64 Б);
- на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) реєстраційний № 24120414202400027 терміном дії з 19.03.2024 до 19.03.2029, адреса місця зберігання пального: Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Ярослава Мудрого, 64 Б (загальна місткість резервуарів, що використовуються для зберігання пального - 10000 літрів) та попередня ліцензія на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) реєстраційний № 24120414202000130 терміном дії з 13.03.2020 до 13.03.2025 (анульована за заявою суб`єкта господарювання розпорядженням ГУ ДПС у Чернівецькій області від 18.03.2024 № 247-рл.
У заявах по суті справи представник позивача стверджує, що ТОВ "Стартек-ойл" відповідно до Договору оренди майна № 02/03/2020 від 02.03.2020, користується резервуаром для зберігання пального SWIMER-10,2019 року випуску, країна походження - Польща, на 10000 літрів. Однак, вказаний резервуар в господарській діяльності товариством не використовується та ніколи не використовувався, оскільки в цьому не виникало потреби. Крім того, згідно регістрів бухгалтерського обліку, що були надані при перевірці, а саме "Обороти рахунку 203 Облік пального" за період з 01.01.2023 по 15.11.2024, вбачається, що весь обсяг придбаного товариством пального був реалізований в оптову мережу за договорами поставки, а для власних потреб, шляхом поміщення до резервуару, не використовувався. Відтак, реєстрації в якості акцизного складу підлягають лише ті приміщення або території, на яких здійснюється фізичний обіг пального, чого у ТОВ "СТАРТРЕК-ОИЛ" не відбувається з підстав зазначених вище.
Однак, перевіркою (акт фактичної перевірки від 20.11.2024 № 28528/Ж5/24-13-09-02-07/31887222) встановлено відсутність зареєстрованого акцизного складу де зберігалось пальне відповідно до ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) реєстраційний № 24120414202400027 терміном дії з 19.03.2024 до 19.03.2029, адреса місця зберігання пального: Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Ярослава Мудрого, 64 Б (загальна місткість резервуарів, що використовуються для зберігання пального - 10000 літрів) та попередньої ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) реєстраційний № 24120414202000130 терміном дії з 13.03.2020 до 13.03.2025, внаслідок чого контролючий орган дійшов висновку про порушення товариством вимог підпунктом 230.1.2 пункту 230.1 статті 230 ПК України.
За аргументами апеляційної скарги контролюючим органом не доведено наявності акцизного складу у розумінні підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України, оскільки відповідач обмежився доведенням формальних обставин (наявність ліцензії, резервуара та відсутність реєстрації), не встановивши конкретних господарських операцій з фактичного обігу пального через резервуар.
Колегія суддів погоджується з цим доводом з наступних підстав.
Відповідно до підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний склад — це, зокрема, "приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального".
Зі змісту наведеної норми випливає, що для кваліфікації приміщення або території як акцизного складу необхідна наявність двох елементів: 1) фізичне існування приміщення або території з відповідною інфраструктурою; 2) фактичне провадження на цьому об`єкті господарської діяльності з обігу пального (вироблення, зберігання, реалізація тощо).
У цій справі контролюючий орган встановив лише перший елемент — наявність резервуара SWIMER-10 місткістю 10 000 літрів та ліцензій на зберігання пального. Проте другий елемент — фактичне провадження господарської діяльності з обігу пального через цей резервуар — контролюючим органом не доведено.
Акт фактичної перевірки від 20.11.2024 не містить належного доказового підтвердження того, що у перевірюваний період пальне фактично надходило до резервуара SWIMER-10, зберігалося в ньому, відпускалося з нього, переміщувалося через цей резервуар або використовувалося позивачем у господарській діяльності шляхом фізичного обігу на відповідній території.
Контролюючим органом не наведено конкретних господарських операцій, за якими пальне було розвантажене у спірний резервуар, не встановлено обсягів такого пального, дати його надходження, тривалості зберігання, джерела походження, подальшого руху або відпуску саме з цієї ємності. Не наведено також документального ланцюга руху пального через спірний об`єкт — від первинних документів постачання до обліку залишків і подальшого відпуску з резервуара.
Позивач, зі свого боку, посилався на те, що придбане пальне реалізовувалося в оптову мережу за договорами поставки, а резервуар у господарській діяльності не використовувався. Ці доводи підтверджувалися регістрами бухгалтерського обліку, зокрема оборотами рахунку 203 "Облік пального", які свідчили про рух пального як товару в межах оптової реалізації, а не про його фізичне зберігання у спірному резервуарі для власних потреб.
Суд першої інстанції формально навів ці доводи, однак належної оцінки їм не надав. Натомість суд поклав в основу рішення непрямі ознаки, які не підтверджують повного складу податкового правопорушення.
Колегія суддів також критично оцінює посилання суду першої інстанції на фотографії внутрішньої частини резервуара та так званий "мертвий залишок" пального.
Фотографія резервуара без відбору проб, без визначення виду речовини, її обсягу, часу утворення, джерела походження та зв`язку з господарською діяльністю саме позивача не може вважатися достатнім доказом фактичного зберігання пального у розумінні підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України.
На переконання колегії суддів, наявність "мертвого залишку" палива у резервуарі, що зафіксована на фотографіях, не є достатнім доказом функціонування акцизного складу, оскільки не підтверджує ані часу утворення цього залишку, ані його обсягу, ані джерела походження, ані того, що саме у перевіряємий період відповідна територія фактично функціонувала як акцизний склад/
Більше того, варто зауважити, що порядок здійснення вимірювань об`єму та маси нафти і нафтопродуктів встановлено Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 року №281/171/578/155 (Інструкція № 281/171/578/155), пунктом 3 якої передбачено, що облік нафти і нафтопродуктів - операція, яка проводиться на підприємстві під час технологічного процесу і яка полягає у визначенні об`єму і маси нафти або нафтопродуктів для подальших облікових операцій.
Система вимірювання кількості і визначення показників якості нафти - сукупність засобів вимірювальної техніки, технологічного та допоміжного обладнання, що призначена для обліку нафти з визначенням її кількісних показників та формування актів приймання-здавання нафти і паспортів якості шляхом як автоматичного виконання функцій, так і одним із методів, передбачених ГОСТ 26976-86 "Нефть и нефтепродукты. Методы измерения массы" (ГОСТ 26976) та цією Інструкцією.
Засіб вимірювальної техніки (далі - ЗВТ) - технічний засіб, який застосовується під час вимірювань і має нормовані метрологічні характеристики.
Пунктом 4.2. Інструкції № 281/171/578/155 визначено методи та засоби визначення маси та об`єму нафти і нафтопродуктів.
Порядок здійснення вимірювань об`єму та маси нафти і нафтопродуктів визначено у пункті 4.3 Інструкції № 281/171/578/155.
Таким чином, вимірювання рівня нафтопродуктів у резервуарах на АЗС має здійснюватись методами та з дотриманням всіх передбачених вимог щодо здійснення таких замірів, що визначені Інструкцією № 281/171/578/155, яка є спеціальним нормативним актом, що встановлює єдиний порядок організації та виконання робіт, пов`язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти і нафтопродуктів та є обов`язковою для всіх суб`єктів господарювання, що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України.
Проте, в акті перевірки та додатку не зазначено інформації щодо методів, способів та обладнання, за допомогою яких здійснювалось зняття фактичних залишків паливно-мастильних матеріалів, як того вимагає Інструкція № 281/171/578/155, інформації щодо фактичної кількості паливно-мастильних матеріалів та чи містились у відповідному резервуарі саме паливно-мастильні матеріали.
Суд першої інстанції, зазначивши, що позивач не довів іншого походження залишку пального, фактично переклав податків обов`язок спростовувати припущення контролюючого органу. Такий підхід суперечить частині другій статті 77 КАС України, відповідно до якої саме суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.
У цій справі саме контролюючий орган мав довести не лише наявність резервуара, а й факт його використання як елементу акцизного складу, тобто фактичне зберігання або інший фізичний обсяг пального на відповідній території. Таких доказі відповідач надав.
Колегія суддів також вважає помилковим посилання суду першої інстанції на подальше анулювання позивачем ліцензії на право зберігання пального як на обставину, що підтверджує усунення порушення.
Анулювання ліцензії після проведення перевірки саме по собі не є визнанням факту правопорушення, не підтверджує фактичного зберігання пального у період, що перевірявся, і не може замінювати собою належні докази існування акцизного складу. Таке анулювання може свідчити лише про зміну господарських намірів або припинення потреби у відповідній ліцензії, але не про наявність складу податкового правопорушення в минулому.
Так само не є достатнім доказом правопорушення висновок суду першої інстанції про те, що позивач передав в оренду не всі транспортні засоби з двигунами внутрішнього згоряння. Навіть за умови наявності у позивача окремих транспортних засобів з двигунами внутрішнього згоряння така обставина не доводить, що пальне фактично зберігалося саме у спірному резервуарі, що такий резервуар використовувався для забезпечення цих транспортних засобів пальним або що через нього здійснювався фізичний обіг пального.
Висновок контролюючого органу, з яким погодився суд першої інстанції, про порушення позивачем вимог підпункту 230.1.2 пункту 230.1 статті 230 ПК України, не підтверджений об`єктивними доказами, ґрунтується на суб`єктивних припущеннях, оскільки відповідачем жодним чином не встановлено та доведено ключового елемента у допущенні позивачем порушення згаданих норм податкового законодавства, а саме фактичного провадження господарської діяльності з обігу пального (вироблення, зберігання, реалізація тощо) на спірній території (у відповідному резервуарі).
З огляду на наведені вище обставини, апеляційний суд зауважує на відсутності об`єктивних ознак складу правопорушення, що було покладено в основу оскаржуваного рішення контролюючого органу, а Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області не доведено правомірність податкового повідомлення-рішення від 09.12.2024 № 0000026565/Ж10/24-1309-02, у зв`язку з чим вказане рішення контролюючого органу підлягає скасуванню. 
Приписами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".
Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 01.07.2003).
Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі "Федорченко та Лозенко проти України" (заява №387/03, 20.09.2012, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом", тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, що призвело до помилкової відмови у задоволенні позовних вимог. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та задовольнити адміністративний позов ТОВ "Стартек-Ойл".
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною шостою статті 139 КАС України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
При зверненні з даним позовом до суду першої інстанції позивачем сплачено 15000 грн судового збору (платіжна інструкція № 10187 від 13.02.2025), а при поданні апеляційної скарги 18000 грн судового збору (платіжна інструкція № 11982 від 14.04.2026).
А відтак, у зв`язку із задоволенням позову, на підставі частини 1 статті 139 КАС України, з Головного управління ДПС у Чернівецькій області на користь ТОВ "Стартек-Ойл" належить стягнути 33000 грн судового збору. 
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Стартрек-ойл" задовольнити повністю.
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2026 року скасувати.
Прийняти нову постанову.
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Стартрек-ойл" до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 09.12.2024 № 0000026565/Ж10/24-13-09-02.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернівецькій області (вул. Героїв Майдану, 200-а, м. Чернівці, 58013; код ЄДРПОУ 44057187) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Стартрек-ойл" (вул. Ярослава Мудрого, 64-Б, м. Чернівці, 58007; код ЄДРПОУ 31887222) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 33 000 (тридцять три тисячі) грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Савицька Н.В.