ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2026 р.	Справа № 548/1662/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 30.04.2026, головуючий суддя І інстанції: Коновод О.В., вул. Карла Маркса, 82, м. Хорол, Хорольский, Полтавська, 37800, по справі № 548/1662/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Департаменту патрульної поліції   
про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Хорольського районного суду Полтавської області з позовом до Департаменту патрульної поліції (надалі ДПП, відповідач, апелянт), в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА № 5247083 від 17.07.2025 винесену поліцейським 2 взводу 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області капралом поліції Зозулею Тимофієм Васильовичем про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі – КУпАП) та накладення штрафу у розмірі 510,00 грн, а справу закрити.
30.04.2026 Хорольський районний суд Полтавської області ухвали рішення, яким позов ОСОБА_1 - задовольнив.
Скасував постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА № 5247083 від 17.07.2025 винесену поліцейським 2 взводу 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області капралом поліції Зозулею Тимофієм Васильовичем про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 510,00 грн, а справу закрити.
Судовий збір відніс за рахунок держави.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ДПП подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність фактичним обставинам справи, що мають значення для справи, просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про правомірність спірної постанови та помилковість кваліфікація правопорушення судом першої інстанції, що порушення п. 9.8 ПДР України (керування транспортним засобом поза межами населеного пункту без ввімкненого ближнього світла фар) повинно кваліфікуватись за ст. 125 КУпАП.
Наполягав та законності та обґрунтованості власних дій та рішень.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення. 
Звернув увагу, що оскаржувана постанова серії ЕНА №5247083 від 17.07.2025 всупереч вимогам ст. 283 КУпАП не містить відомостей про порядок її оскарження.
Згідно з ч. 1 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду (ч. 2 ст. 268 КАС України).
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3 ст. 268 КАС України).
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив розглядати справу без його участі.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися, відповідно до положень ст. 268 КАС України.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлені такі обставини, які не оспорено сторонами.
17.07.2025 о 16 год. 15 хв. у Полтавській області у Лубенському районі на трасі Київ-Харків, 208 км поліцейським 2 взводу 3 роти 1 батальйону Управління Патрульної поліції в Полтавській області ДПП Зозулею Тимофієм Васильовичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 5247083 про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладено штраф у розмірі 510,00 грн ( п`ятсот десять гривень 00 копійок).
За змістом постанови ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що керуючи транспортним засобом NISSAN PRIMASTAR НОМЕР_1 17.07.2025 року о 16:01 год на трасі Київ-Харків-Довжанський 208 керував ТЗ поза межами населеного пункту без ввімкненого ближнього світла фар та без ввімкнених денних ходових вогнів, чим порушив п. 9.8 ПДР – поза населеним пунктом повинні бути ввімкнені денні ходові вогні або ближнє світло фар.
Позивач не заперечує, що 17.07.2025 близько 16-15 год керував автомобілем марки NISSAN PRIMASTAR, д/н НОМЕР_1 та був зупинений працівниками поліції. Тому у цій частині суд першої інстанції вважав обставини такими, що мали місце.
Відповідач надав суду першої інстанції відеозаписи із нагрудного відеореєстратора (боді-камери) як доказ на підтвердження обставин події, що мала місце 17.07.2025 за участі ОСОБА_1 . 
Суд першої інстанції дослідив надані відповідачем відеозапис констатує, що його зміст є однаковим. Доказ є належним, бо містить інформацію про складання поліцейським оскаржуваної постанови.
Суд вважає доведеним, що на відео зафіксовано процес складання постанови за участі ОСОБА_1 з приводу керування ним автомобілем поза межами населеного пункту без ввімкненого ближнього світла фар та без ввімкнених денних ходових вогнів.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що поліцейський діяв в межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначений чинним законодавством проте неправильно кваліфікував вчинене позивачем адміністративне правопорушення як порушення пункту 9.8д ПДР України, а саме порушення правила «під час руху механічних транспортних засобів у світлу пору доби з метою позначення транспортного засобу, що рухається, ближнє світло фар повинно бути увімкнене у тунелях».
Оскільки у діянні ОСОБА_1 , суть якого зазначена у оскаржуваній постанові та обставини якого встановлені судом, відсутній склад правопорушення, за яким кваліфіковано діяння то, відповідно до ст.247 КУпАП, це виключає подальше провадження у справі, таке підлягає закриттю.
Колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до ст. 308 КАС України.
Колегія суддів не бере до уваги доводи відзиву на апеляційну скаргу, які суперечать висновкам суду першої інстанції, оскільки незгоду з рішенням суду першої інстанції сторона має право оскаржити у спосіб подання апеляційної скарги, а не у відзиві на апеляційну скаргу.
Так, суд першої інстанції визнав належними докази вчинення позивачем інкримінованого йому адміністративного правопорушення, дотримання уповноваженою особою процедури притягнення позивача до адміністративно відповідальності, а тому, з огляду на не оскарження позивачем вказаних висновків суду першої інстанції у спосіб подання апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції оцінки їм не надає.
Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про неправильну кваліфікацію допущеного позивачем правопорушення (п.9.8д ПДР) та зазначає.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353-XII (далі Закон 3353-XII) Закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).
За визначенням, наведеним у статті 14 Закону 3353-XII, учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.
У силу приписів статті 14 Закону № 3353-XII учасники дорожнього руху серед іншого зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до пункту 1.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі по тексту ПДР), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Згідно з пунктом 1.9. ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пунктом 2.3 ПДР України передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний зокрема: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.
Згідно з п.1.10 ПДР денні ходові вогні - зовнішні світлові прилади білого кольору, передбачені конструкцією транспортного засобу, установлені спереду транспортного засобу і призначені для покращення видимості транспортного засобу під час його руху у світлий час доби.
Ближнє світло фар також відноситься до зовнішніх освітлювальних приладів.
Пунктом 19 ПДР передбачено умови користування зовнішніми світловими приладами.
Згідно з абзацом 1 п. 9.8 ПДР України, під час руху механічних транспортних засобів у світлу пору доби з метою позначення транспортного засобу, що рухається, ближнє світло фар повинно бути увімкнене:
а) у колоні;
б) на маршрутних транспортних засобах, що рухаються по смузі, позначеній дорожнім знаком 5.8, назустріч загальному потоку транспортних засобів;
в) на автобусах (мікроавтобусах), що здійснюють перевезення організованих груп дітей;
г) на великовагових, великогабаритних транспортних засобах, сільськогосподарській техніці, ширина якої перевищує 2,6 м, та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів;
ґ) на транспортному засобі, що буксирує;
д) у тунелях.
Відповідно до абз 2 п. 9.8 ПДР України на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар.
При цьому, колегія суддів вважає, що правило п. 9.8 ПДР фактично визначає порядок використання зовнішніх світлових приладів протягом певного періоду на рівні із вимогами розділу 19 Правил, незважаючи на положення п.9.1 Правил, якими передбачено, що увімкнення ближнього світла фар у світлу пору доби є також попереджувальним сигналом.
Відповідно до ч. 2 ст. 122 КУпАП порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Таким чином, ближнє світло фар є зовнішнім освітлювальним приладом та у разі його не ввімкнення відповідно до вимог ПДР передбачена відповідальність за ч.2 ст.122 КУпАП, а не за ст.125 цього Кодексу, як помилково вважає позивач.
Разом з цим, колегія суддів зауважує, що твердження суду першої інстанції про те, що порушення, вчинене позивачем було визначено за п. 9.8д (абзацу 1) ПДР «під час руху механічних транспортних засобів у світлу пору доби з метою позначення транспортного засобу, що рухається, ближнє світло фар повинно бути увімкнене у тунелях» спростовується змістом спірної постанови, в якій визначено, що позивача притягнуто за п. 9.8 (фактично абзац 2) ПДР «поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар.».
З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість спірної постанови та не вбачає підстав для задоволення, що, у свою чергу, свідчить про обґрунтованість вимог апеляційної скарги та наявність підстав для її задоволення.
Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
З урахуванням викладеного та на підставі п. 4 ч. 1 ст. 317 КАСУ колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ДПП підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням постанови про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити.
Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 30 квітня 2026 року по справі № 548/1662/25 скасувати.
Ухвалити постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін